-34‑

záhy, 2e církevní hudba svého času příliš nápadně se oddalovala od povahy a ducha posvátné hudby, jimiž se až do 17. věku vyznamenávala; seznal, jalo zhoubně působila instrumentace na posvátnou liudbu, kteráž pal: postupně při jímala takou míru světáckosti, že jevila se býti za doby Gerbertovy nesnesitelně až rozmařilou, lascivní a nevázanou. Ku svému nemalému zármutku znamenal Gerbert naprostou j12 dekadenci církevní hudby, jalo bylo mu při jeho cestování doznati.
Ve svém rozhořčení nad neutěšeným stavem hluboce již pokleslé chrámové liudby nerozpakoval se ku svému dílu »Vetus liturgia allemanica«, jež věnoval papeži Yiu VI., připojiti: »Chrámová hudba jest zajisté jedním z lilavních podporovatelů pobožnosti; jsme však, žel Bohu, svědky toho, jak u nás v Němecicu vůčihledě klesá 1lásledlcem zvráceného napodobování Italů, kteříž raději světáckému vkusu holdují, než by hleděli se vzdělati příkladem papežského sboru, kde jedině důstojná vokální hudba se připouští. «
Téhož přesvědčeni byl i tehdejší papežský Icapelník Sanírzrellr kterýž r. 1774 Gerbertovi dopsal ve smyslu tom: -,Novější komponisté složí jistý žalmový verš zcela dobře, za to zase verš následující ne-snesitelně až změkčile a lascivně. Hlavní příčinou toho asi bude, že následkem domýšlivosti mladších komponistů vchází do mody pohrdati starými skladateli.« Sautarelli neměl ostatně mnoho naděje na zlepšení trudného stavu chrámové hudby, v něž Gerbert stále ještě doufal.
Neméně horlivým pěstitelem důstojné chrámové hudby byl Honorai Goclal. Týž narodil se r. 1733 v Imcrlenstadtu a byl r. 1757 vysvěcen na kněze. R. 1767 stal se opatem kláštera Ordo. S. Bened. v Ottobeuernu. Nově zvolenému opatu šlo především o vážný a velebný zpěv v klášteře svém. K popudu opata toho jal se tehdejší ředitel kůru zmíněného kláštera upravovati veškeré antifony na krásný velebný čtyřhlas, které pak, provedeny byvše více než třicetihlasým sborem za průvodu varhan, dodávaly církevním slavnostem klášterním tak ušlechtilého a velebného rázu, že cosi podobného nebylo lze docíliti ani v kathedrálách a metropolitních chrámech. I při ostatních službácli Božích dána tamtéž zpěvu za pouhého průvodu varlian přednost. HonoráY, zaváděl pal: pozvolna

zpěv kontrapunktický, z prve toliko o vyšších svátcích pi•i mši sv., později také při nešporácll a církevních liodinkách, kcle vystřídán chorál s vícelilasem. Chor ]cláštera toho byl za dne i v noci stále řádně obsazen vzdělanými mužskými hlasy. Vznešenosti za půlnoční doby etielzutovalléll0 »Te Deum« bez-mála 4oti hlasy za střídavého prilvodu dvou varhan nebylo daleko a široko rovno. Aby získal dostatečného počtu diistojných skladeb, obracel se opat Honorat do Ríma a takových míst, o nichž bylorná:no, že ve svých archivech chovají skladby starýcli italských mistrů ; k dosažení jich jevil nemalou horlivost a obětavost. V duchu tom byla pal. v í•rčeném klášteře vedena chrámová hudba až do smrti opata Honorata, jež nastala r. 1802.
L uvedených zde fakt nutno souditi, že, ač svatá pravda cliorálu a lclassické polyfonie byla v oné dobč šlapána přímo nohama, přece nepodařilo se duchu světáckému potlačiti ji zúpina. Skrývalat se ovšem již jen v lclášterecll a některých kollegiatních chrámecli, byla pouhou již »Popelkou« -- ale žila 1 A to již stačilo upozorniti církevní autoritu na sebe a svoji konventionelni lží a smyslností veskrze prosáklou sestru, t, j. světáckou hudbu v chrámu Páně.
V příčině té vydal r. 1746 papež B e-n e d i k t `PIV. dekret, dle něhož měl býti církevní zpěv provázen toliko varhanami. Encyklikou vydanou r. 1749 byla zakázána neliturgická motetta a jiné neliturgické skladby; bylo nařízeno, aby text skladeb přednesených při mši sv. a nešporách byl ku schválení přeclkládáu. Průvod smyčcových nástrojů a fagotů činil se závislým na biskupském povolení pro každý jednotlivý případ. Flétny, oboe, rohy, trubky, mandoliny, bubny a podobné nástroje se zakazovaly. Arie a recitativy zakázány aspoň o svatém týdnu.
P. Gaovanni Martini; o němž jsme se již nahoře zmiňovali, byl věhlasný theoretilc, historik, varhaník, dirigent, skla-datel a znatel staré polyfonie, k němuž putovali žáci z daleka a široka a jehož radou u věcecli církevní liudby řídila se i papežská rada sboru karclináll. Jako skladatel kráčel ve šlépějích klassických vzorů, podléhal však dosti často proudu sví; doby. Dlužno i přes tuto výtku po-kládati Y. Martinilio za mocného a vlivupluého udržovatele tradice klassické