213 —

veta »Dotnitius vobiscum,, »Et rum s p i r i t u t u o« navzájem od Boha milost, aby modlitba jejich byla účinua; př i evangelium přeje kněz lidu, by slovo Boží poslouchali k svému užitku a věčnému blahu, a lid žádá kněze, aby mu důstojně a náležitě evangelium a jeho výklad zvěstoval; před o b ě t o v á u i m a p r e fa c í vyprošují si na vzájem pomoc, aby byli hodni konati pravou oběti, a aby jim ku prospěchu duše posloužila. Konečně po modlitbách po sv. při-j í m á n í vyjadřují si kněz a lid jako na rozloučenou vzájemné přání, aby Yáu, s nímž ve sv. přijímání bud skutečně nebo duchovně se spojili, nebo jemuž se alespoň přítomnému na oltáři vroucně klaněli, vždy, i mimo chrám, s nimi zůstával.
Potom prohlašuje kněz konec mše sv. dle toho, jaká mše se právě slaví, bud slovy:» Ite, missa est »jděte, skončena jest«, anebo »Benedicamus Domino«, »Chvalme Pána«, nebo »Requiescant in pace«, -At odpočívají v pokoji<, a chor odpovídá »Deo gratias«, »Bohu díky«, nebo při zádušní mši svaté »Amen.«
Od nejstarších dob bylo obyčejem při křestanských bohoslužebních shromážděních, že se propuštění ohlašovalo, když se měl lid od posvátného úkonu rozejíti. Na východě i na západě byly v užívání rozličné formy propuštění; v církvi římské ohlašoval jáhen konec svaté oběti slovy : »I t e, m i s s a e s t«, to znamená: »jděte, jest propuštění.« Jalc z podaného tohoto překladu vysvítá, přichází zde slovo »missa«, od něhož celá obětní slavnost své jména »mše« obdržela ještě ve svém původním významu (missa = missio vel dimissio), totiž »propuštění«. Nyní však obyčejně »Ite, missa est,, se překládá: »Jděte, mše jest dokonána«, nebo lépe: ujděte, skončena jest«.
Již v jedenáctém století vyvinulo se až dosud platné pravidlo, že jenom o dnech nebo ve mších více slavnostního a radostného rázu věřící slavně byli propuštěni, nebo jinými slovy, že se říkalo a říká »I t e, missa e s t« jenom tehdy, když se říkalo a říká při mších chvalozpěv »G l o r i a i n e x c e l s i s Deo«. O dnech, které mají více ráz smutku a lcajicnosti, nebývalo propuštění ohlášeno, nýbrž na místě »I t e, m i s s a e s t« nastoupilo a říká se: »B e n e d i c a

mus Domino«, 'Chvalme Pána«, »Dobrořečme Hospodinu«.
To pochází odtud, poněvadž o dnech kajících a prosebných neměl lid po skončení mše sv. hned kostel opustiti, nýbrž měli ještě déle v tiěm zůstati a obcovati církevním hodinkám neb slavnosti za-stavení ~statio), které bezprostředně po mši svaté se konaly. Mše tedy, jejichž charakter nepřipouští > Gloria«, uzavírají se slovy: »Benedicamus Domino«.
Ježto »Ite, m i s s a e s t« jest výra-zem srdce napiněného vděčnou radostí, že mu bylo dopřáno obcovati mši sv. a s muoliými milostmi vrátiti se opět ke svému povolání, proto se též ve zpívané tuši sv. »I t e, m i s s a e s t« přednáší v radostných a bohatých melodiích, zůznícícli se dle povahy slavnosti. Počet melodií nyní jest zulenšen na šest; nebot některé missály před Yiem V. mívaly až dvacet různých melodii. V »Liber Gradualis« vydaném od llom. Jos. Pothiera nalézáme a my, zpíváme dvanácte rozmanitých krásných nápěvů. Melodie »B e n e d i c a m u s D o-mino« jest jednodušší, ale v ně-které dny táž jako melodie »Ite, missa est«, což se dá vysvětliti z úzkého mezi oběma vztahu, jelikož obojím se mše sv. zakončuje, jedno na místo druhého na-stoupilo, a na oboje táž odpověd: »De o gratias«, »Boliu díky« se dává. Rílcáme nebo zpíváme na konci mše svaté »Deo gratias«, »Bohu díky«, abychom dali výraz vroucích díků Bohu z toho, že jsme mohli býti přítomni pravé a nejsvětější a nejpožehnanějši oběti křestauslcé, a že jsme při ní mnohých milostí a darů pro duši i pro tělo, pro život věčný i vezdejší stali se účastnými.
Mše zádušní >Requiem« jsou smuteční služby Boží za v Pánu zesnulé, a proto již z tohoto důvodu ne~íká nebo nezpívá se při nich radostně a slavnostně znějící »Ite, missa est«. K tomu se při-družuje další okolnost, že přítomní ne-mají hned po dokonané zádušní mši svaté odejíti, ježto následuje ve mnohých případech absoluce, »Absolutio ad tumbam«, anebo konává se modlení za zemřelé. Proto již od 12. století bylo zvykem končiti mši za zemřelé zbožnou prosbou: »Requiescant i n p a c e ! « , »Odpoč i ň t e ž v p o k o j i!, Vhodnější závěreční formule nemůže býti. "Těmito slovy vyjádřeno jest vše, čeho v Pánu zesnulým mtižeme přáti a proč mši sv. za nč obě-