-- 26

zemřelých chránil o (.i trestů p e ic e 1-ných neboli věčných.Církevvmýšli se v této chvíli v okamžik, kdy duse majíc z tohoto světa vykročiti a objeviti se před soudnou stolicí Boží, jest v nebezpečí věčně zahynouti. Církev zpřítomňuje si události, které již minuly, čímž liturgie nabývá poeticko-dramatického rázu, dostává se jí zvláštní živosti, svěžesti a rozmanitosti. Tímto způsobem lehce si vysvětlíme i veškeré ústrojí pohřebních obřadů a modliteb, kde některé (jako Subvenite, Non intres, Libera me llomine, A porta inferi --Od bran pekelných vytrhni, Pane, duši jeho) ani jinak vysvětliti se nedají, leč tím, že církev vmýšlí se v dobu smrtelného zápasu nebožtíkova a prosí za jeho ochranu od záhuby věčné. Takto dá se Offertorium zádušních mší dobře srov-nati s naukou církevní o pekle, z něhož není vysvobození. Církev se modli, by Bůh chránil duše od muk pekelných a hluboké propasti, by je vytrhl z jicnu zuřivélio lva t. j. ďábla, by jich nepohltilo peklo, by neupadly do temností. A tyto modlitby koná církev při obětování právě, když věřící Bohu při ofěře dary přinášejí a užitky zadostčinící této almužny duším zemřelých přivlastňují. Spasitelný jest tento způsob nejen zemřelým, nýbrž i živým, poněvadž se jim důtklivě a živě přísný soud Boží připomíná; a počátek moudrosti jest bázeň Páně.
Co se týče melodie Offertoria, tu bývaly jeho veršíky velice bohatě složeny. Ano s veršíky bylo by Offertorium nejbohatším ze všech mešních zpěvů, mnohem bohatším n e ž G r a d u a l e. Nicméně i nynější pouhá antifona jest velmi bohata. Graduale zdá se býti jenom slavnějším nad Offertorium, poněvadž podrželo sviij veršík, kdežto Offertorium ho pozbylo. Talzé jest značný rozdíl mezi způsobem melodie obou těchto zpěvů. G r a d u a 1 e jest více rovné, 1 e h c e p 1 y n o u c í, i ve svých jubilacícli p o lc oj n é a v jakémsi smyslu jednoduché. Offertorium má více pohybu, těsnější a složitější způsoby. Kroky tonů jsou širší, dělají mocné, smělé oblouky, rhythmické ob-tíže jsou rozmnoženy.Ldá se, jakoby při Offertorium také posvátné umění zpěvu chtělo obětovati to, co může nejlepší, jak řekl již sv. opat Odo : »In offertoriis ... quantum in hac arte valuerit, patefecit.«

Od latroitu, jenž se také vyznamenává živým pohybem, liší se Offertorium svým bohatším nápěvem. Kdybychom přirovnali lutroit jinochu, pinému udatného snažení, pak podobá se Offertorium muži, těšícímu se úpině svým vloliám a silám.
VII. Communio.
Kde je oběti, jsou i obětní liody. A poněvadž kněz slouží mši sv. i jménem věřícího lidu, jest záhodno, aby i věřící lid, jenž spolu s knězem Pánu Bohu oběti přináší, i v obětních hodech podíl měl; a těch se mu dostává ve sv. přijímání po přijímání kněze. V církvi bylo přijímání lidu vždy částí bolioslužby, církev si přeje žádoucně, aby věřící při mši svaté přijímali, ano mnohé mešní modlitby po sv. přijímání (Postcommunio) zřejmě se ku přijímání lidu odnášejí. Tu v prvcích dobách církve zpíval se zatím, co se sv. pi-ijímání mezi věřící rozdávalo, žalm, kterýžto obyčej měl původ svůj v příkladu samého Spasitele, o němž praví písmo sv., že po večeři Páně »chválu vzdavše vyšli na lioru Olivetskou<,. Konstituce apoštolské nařizují, aby se zpíval žalm 33
»Dobrořečiti budu Hospodinu každého času.,( Liturgie sv. Marka předpisuje žalm 41., počínající slovy: »Jako jelen dychtí po studnicích vod, tak dychtí duše má po tobě, Bože.« O praxi církve římské dovídáme se z příslušných předpisů římských »Ordines«, že v Římě byl v užívání při sv , přijímání s t ř í d a v ý z p ě v ž a l m u, a to tak, žc se zapotila antifona, která pak střídavě s jediiotlivými verši žalmu se zpívala. Když však počet přijimajícícli ustavičně se zmenšoval, zbyla ze střídavého zpěvu jako jediný pozůstatek a n t i f o n a , n y n ě j š í »Communio« Communio jest tedy tolik jako zpěv ke sv• pí-ijimání, který posvátný úkon přijímání provázel a pobožnost přijímajících množiti měl. Od 12. století počalo se zpívati C o m m u n i o teprve po přijímání jakožto dfkůčinění za nebeský pokrm, a tak se děje i zz časů našich.
Communio bere se obyčejně z písma sv., jenom několikráte jest složeno od církve, nebo pozůstává z některého charakteristického výroku oslavovaného světce. Co do obsahu nevztahuje se antifona C o m m u n i o (= přijímání), jak by mohlo její jméno a její místo poukazovati, k udilení nebo pí-ijímáni velebné