24

rioda čítá 8 taktů, z nichž připadají přední 4 takty na předvětí a poslední 4 takty na závětí. Dojem předvětí na konci osmého taktu nezávisí od rhyth
etického živlu periodicity, nýbrž ocl samé harmoniky. U tom však později.
Mluvíce o určitém počtu taktů, při-pomínáme co nejdůrazněji, že jest na-prosto nepřípustno počítati takty od taktové čáry ]c následovní čáře a hle-dati v čarácli taktových mezníku rhytlimických útvarů. "Takt ve smyslu fraseologickém může začíti kdekoli, na každém rázu i na ]caždé podružné době rázu. Proto také není žádných předem určených dob těžkých a lehkýcli. Vždyt na tak zvané těžké době (podle zastaralé

theorie taktových akcentů jest prý první ráz v taktě dobou těžkou) může sice býti jádro, ohnisko či vrchol toho kterého útvaru rhythmického, s kterýmž by bez odporu souhlasil positivní akcent jako dynamický vrchol —může se však na téže době objeviti i konec rhythmického útvaru, ]cterýžto jako bod nully vyžaduje z pravidla akcentu negativného, nejmenšího stupně panující právě sily.
Přednášeti skladbu na základě theorie taktových přízvuků podobalo by se jedno-tvárnému bušeni kovářů, mlatců a pod., čímž by se ubíjela každá forma hudební. Jestit proto skorem v kaidém případě svrcliovaně neumělecké hráti takto :

2	v	>	v
I	i	vvv	> vvv	>'vvv	> vvv		
2	> v v	> v v
• •	>	v v
•	i'.	v v
i	•	~',	v	>	v
i •	il	il		
	v	v	v	v	v	v>	v	v	v	e v	v	v	
	>vvuvv
>	vvvv	vvv	'> uvv	vv	>	i	
					
4	v u v	> u v v i'	2	6	t. d.
4	i	e	e 11 [
I poněkud solidnější taktující přednes neustálého decrescenda:

jest rlrythmickým nesmyslem. Není tu žádného rhythmického kontrastu, žádné formy vice, nýbrž toliko sprostého bušeni podle taktu. Každé jednotvárné bubnování, každé jinak povykující troubení na signalovky při vojenských pochodecli jest rhythmicky daleko cennější. Hudba, jako subtilní, z rhythmilcy, harmoniky a melodiky vzešlý organismus nesnáší pro-stě svěrací kazajky taktových piízvuků. V příčině té nedá se akcentová theorie: déle udržeti, leč v průvodčích hlasech tanců a pochodů a v některých velmi i-ídkýcli případech pádného charakteru skladbách. Pravidly taktových akcentů neříclí se dnes žádný, poněkud jen slušnější instrumentalista, tím méně pak pěvec, od něhož žádá se vedle správné skanse jednotlivých slov i vzorná deklamace, t. j. přízvuky větné, smyslové a einphatické, ]steré nemají ničeho společného s taktem v běžném slova smyslu.

Le li k á d o b a, dle pojmu fraseologického, jest onen motiv neb orla frase, jíž vzniká a postupně se rozvinuje rhythmicicý život.
Tě ž lc á d o b a dostavuje se pak sama sebou na vrcholícím motivu, na vrcholící frasi a periodě, aby spěla od bodu toho směrem opačným k opětné lehké době, ku ]conečnému bodu uully jistélio rhythmického útvaru.
Yřízvulc fraseologický není tudíž jiným :.ež střed, hlavní bod čili vrcliol rhythmických tvarů.
Vyr.aduje-li pouhý motiv při svém
vývinu crescenda a stringenda (ovšem
cum grano salis), v opačném pak směru
zase decrescenda a calanda, jest samo‑
zřejmé, že fráse, předvětí, závětí a celé
periody vyžaduji toho v hojnější již míi•e.
Následující schematismus taktových
motivů necht objasní, čelio pouhými
slovy nebylo nám s dostatek vysvětliti.