— 22 —

ních, které však namnoze z Indie a Persie k nám do Cíny zavlečeny byvše ne-mají právem té vážnosti a obliby jako nástroje domácí. Cizinská tato šumařidla zahrnuje vedlejší skupina třetí.«
Chladná lhostejnost, s literou poslední slova svá pronesl, byla by bez mála i mne nakazila a nechutí proti třetí skupině napinila, kdybych ohlédnuv se nebyl zpozoroval, že právě v této skupině podoby nejlahodnějších nástrojů: houslí, kytar, mandolin a p. vystaveny jsou. Podoby, pravím; nebo tvar nástrojů těch lišil se značně od tvarů těchže nástrojů našich, maje bud pitvorně zmenšený, hruškovitý, též i kulatý ozvučník neb nepoměrně prodloužený krlc se za-končením beranní hlavě podobným. Cíňané patrně vše, co z ciziny pochází, dle svého národního vkusu či nevkusu v jakousi parodii mění.
Ceho v předešlé místnosti, ve které na odiv vystaveny byly hudební památky pravěku, jsem pohřešil, v tomto kabinetě čínském již jsem nalezl: mezi skupinami nástrojů hudebních stály skříně řemeslné, ozdobné práce, na kterých uloieny starší i novéjší spisy o původu, soustavě, důležitosti a ceně hudby vůbec a čínské zvlášt. Když r, 1773 císař Khiang-lung založil v Pekingu velikou knihovnu, byly v ni 482 spisy o hudbě jednající uloženy. Zdá se, že dovedou Číňané lépe o hudbě rozumovati než hudbu provozovati. Střízlivý duch jejicli poznává sice moc a cenu hudby, ale postrádaje vzletu, jehož ke každému umění především třeba, k dílům opravdu uměleckým povznésti se nemůže. Hudba jejich spočívá celkem v theorii na těchže základech, na téže přirozené stupnici tonů jako hudba naše, v praxi však z této stupnice některé tony bud zhola vynechává neb v jiném Tich postupu užívá. Počet a postup tonů jest u Cíňanů symbolický; souvisí podobně jako u Reků s hvězdářstvím a přírodovědou vůbec a značí bud jistá tělesa a znamení nebeská aneb i zjevy a úkazy pozemské. Tak na př. značí, jak již výše pověděno, 5 tonů původní stupnice čínské 5 živlů a též pět hvězd oběžnic, 12 tonů stupnice pozdější znamená 12 měsíců t. j, dvanácterou ob-měnu měsíce atd. Následkem této symboliky připadá Cíňanům jejich hudba velmi významnou, jadrnou, obsažnou, a zdá se jim na obrat všecka jiná hudba, i naše evropská, významu prázdnou, planou, nic výraznou. — S nábožnou

bez mála pozorností poslouchal jsem, když mi tyto tajemné vztahy mezi hudbou a hvězdami syn nebeské říše vy-kládal.
O původu hudby čínské vypravoval mi tuto báj: Když »Hoang-ty« (asi 2700 let před Kr.) nad císařem »Če-jen« zvítězil, a říše čínské pánem se stal, počal záhy o vědy a umění horlivou péči míti a nařídil Ling-lunovi, by po-staral se o určitá pravidla a pevné základy hudebního umění Ling-lun odebral se za tím účelem do krajiny »Si-jung« ku pramenům řeky »Hoang-ho«, kde vyhledal si vysoký kopec, jehož úpatí obepínaly rozsáhlé bambusové lesy a na terneni jeho v samotě poliřížil se v hluboké přemýšlení o nesnadné úloze své. Přišlo mu na mysl, z bambusu nařezati píštal rozličné délky. Mezi tou prací kde se vzal tu se vzal přiletěl zázračný pták »Fung-hoang«, který jen tehdy se objevuje, když lidstvu nějakého dobrodiní dostati se má ( — náš český plivník ! —). Sameček Fung pěl 6 tonů a samička též 6 tonů, ale jiných než sameček (bylo te šest celých, dokonalých, piných tonů a šest nepiných, nedokonalých, necelých, t. půltonů stupnice). Tony obou ptáků snažil se napodobiti pomocí píštal, jež právě robil. Za základní nejhlubší tou obral f a nazval jej »kung« (— císařský palác) či veleton. Píštalu, která ton ten vydávala, nazval »huang-čung« t. j, žlutý zvon. Ton ten vydával nejen zázračný pták sameček, ale i šum řeky hoang-ho byl téhož zvuku a hlas řeči Ling-luna téhož tonu. Z toho soudil Ling-lun, ie přírocia sama k tomu nabádá považovati ton f za hlavní a základní ton veškeré hudby. -- Po té vrátil se Ling-lun s nálezem svým ke dvoru císařovu. Aby pak pro všecky budoucí časy ustálily se vy-nalezené tony, bylo třeba nějaké pevné nezměnitelné míry. Důmyslný nápad pomolil Ling-lunovy z nesnází. Vsypal do jednotlivých píštal černá, velice tvrdá zrnka jistélio druhu prosa, která žádným hmyzem zkázu neberou. Právě too takových zrnek vedle sebe položených naznačovalo pištalu základního tonu.«
V této báji podivuhodně smíšena jest věcnost a pravda s pouhou smyšlénkou. Však Cíňau tvářil se při svém vypravováni tak vážně, že bylo znáti, jak vše, co pravil, pokládal za pravdu pravdoucí.
S o u s t a v a t o n ů hudby čínské do-znala dle výkladu mého průvodce během