1"

bytého hudebního » Yompeji« a »Herkulamum« z »lávy« světáckého ducha, ne-dbalosti a šarlatánstvi.
Reforma církevní liudby není dílem jednotlivce, jei naši odpůrcové ze známýcli příčin hodlají připisovati na konto dra Frt. Witta, muže to o reformu jinak velezasloužilého, — nýbrž reforma ta jest probuzení z lethargického spánku celého katolického světa, ona jest zcela přirozená reakce proti staletému proudu světáckého ducha v hudbě chrámové, kterýž konečně sám se uvedl ad absurdum. Lépe iádná, než světácká hudba v chrámu Páně! Ceho poznávali dříve toliko obzvláštně vzdělaní odborníci, jest nyní všeobecným již poznatkem; nebot pravda konečně přece jen zvítěziti musí.
Reforma není ostatně naprosto žádnou novotou, žádný patentovaný vynález Wittův, nýbrž něco prastarélio, na které klade doba naše toliko těžký přízvuk. V každém století, počínaje od šestnáctého, bylo nejen rigoristům, nýbrž i církevní autority vystupovati proti vtírajícímu se do chrámové hudby světáctví a znešvařování liturgie; a to obzvláště v 18. a v první polovici ig. věku, v kterémžto období i sami akatolíci svrchovaně světácký abusus v katolické církevní hudbě co nejrozhodněji příkrými, někdy až sarkastickými slovy odsuzovali. Důkaz toho, že ani za doby nejhlubšího úpadku církevní liudby neztrácela se mysl pro důstojnou clirámovou hudbu zúpina, ana tradice její táhla se v ojedinělých případech jako červená nit až po officielní zahájení reformy.
Tradici onu udržovala nepřetržitě papežská kapela, tu a tam některý klášter — a z jednotlivců ten který, výjimečně nad úroveň starých, třeba-li, i našich »generalbassistů= vysoko vynikající badatel, historiograf, theoretik a komponista, byt by v praxi se ani nezanášel s hudbou církevní.
Tradice, kategorický imperativ liturgie, jakož i důstojný a cudný výraz klassických oratorií zůstanou i v budoucnosti jediným kriteriem pro ryzost církevní hudby, byt by i tato průběliem doby přijímala úpině nových živlů, jimiž by se po přfpadě opět porušovala.

Bylo-li cfrl:vi v t6. věku vystupovati proti kontrapunktickým umělůstkám, později pak proti copovitým ariím a fioriturám monodistů, proti zneužívání sonatového slohu, proti bombastickým fugám a instrumentálním excessům, proti slohu opernímu a operetnímu a t. d., což vše bylo postupné zanešeno do chrámové hudby, bude jí opět, a to v dozírné ještě době, vystupovati proti nyní již do chrámové hudby se vtírajícímu chromatismu opery naši doby, jakož i proti zneužívání vymožeností moderních varhan; jinak by nastala opětná krise v církevní hudbě, opětný úpadek v novém toliko rouchu. (Více o tom dále.)
Na důkaz toho, že officielní reforma chrámové hudby není jiným, než vynikajícím mezníkem na dráze staletého již reformačního hnutí, podáváme na místě tom malé historické a biografické skizzy ruchu toho, poukazujíce zároveň k systematickému ignorantství odpůrců našich, kteříž vidí v reformě toliko Witta, a zase jen Witta.
Opomíjejíce Tridentský koncil a jiná dřívější rozhodnutí sv. Stolice v ohledu církevní hudby, spatřujeme v 18. a na počátku ig, věku dosti silnou již reakci proti světáctví v církevní hu(:Ibě, vycházející od jednotlivých klášterníků, od samé církevní autority a i od laiků. První, kdož pozdvihl svého hlasu proti nešvaru tomu byl P. aI. Spiess. *) Týž narodil se r. 1683 v Bavorsku. R. 1702 byl přijat do řádu sv. Benedilcta v klášteře Irsee, kde byl r. 108 vysvěcen na kněze. Pro svůj pozoruhodný talent hudební povolil mu opat řečeného kláštera delšího pobytu v Mnichově za účelem dokonalého se vzdělání v hudbě. Zde konal pilná studia u kurfiřtskélio kapelníka J. A. Bernabeie, syna to slavného církevního skladatele, J. H. Bernabeie. Po ukončení svých studií hudby vrátil se zase do svého kláštera, kde zastával po 25 roků místo ředitele kůru, vedle čehož se pilně zaměstnával kom-ponováním, jsa zasvěcen do všech po-drobností církevní i světské skladby.
(Pokračování.)
*j Kirchenmusikalisches Jahrbuch, anno 1883.