— 18 —

patří nábožné rozjímání — a přece působějí mohutně na srdce každého zbožně věřícího. Mohli bychom, sit venia verbo, románský sloh stavitelský porovnati s chorálem, gothický s klassicicou polylonií, ren.aissanční sloh s moderní vokální hudbou (za neb bez průvodu varhan) a konečně sloh barokový s hudbou instrlcmentální (ne snad z vokální na nástroje přenesenou, nýbrž instrumentálně již v samé invenci představovanou). Pokud by nám šlo o pouhou rovnoběžnost zevních (formových) dojmů architektury a hudby, zajisté by vytčené právě parallely přílišně »nepokulhávaly«.
Pravili jsme, že jedině církvi sluší rozhodovati o tom, co do chrámu Páně patří, čili nic, z které příčiny každému umělci chrámovému jest se podrobovati vůli církve. Talc na př. církevnímu malíři není dovoleno pustiti se zřetele historicko - dogmaticko-mysticko-náboženské momenty, není mu dovoleno podati svaté osoby všedně, všelidsky neb do-konce smyslně, vášnivě a náruživě. Vášeň, hrající v světském umění výtvarném, epickém a dramatickém hlavní úlohu, vylučuje se v umění církevním úpině; nebot v chrámu Páně se vášně nerozněcují, nýbrž utlumují. Kdo vstupuje před tvář Páně, nechY odloží člověka smyslného po celou aspoň dobu, pokud kochá se ve věcech uebeslcých a nepomíjejí-cích. V příiině té musí býti nepřeklenutelná propast mezi hudbou posvátnou a hudbou světskou ; — a hudba, lahodící toliko pouhým smyslům, byt by i jinak sebe krásnější, nemá v chrámu Páně žádného místa, odporuje-li svým duchem důstojnosti chrámové vůbec a posvátnosti liturgie zvláště.
Aby konečně již bylo každému, zvláště pak našim odpůrcům jasno, která hudba přísluší chrámu Páně, proto po-dáváme na místě tom program naší Jed-noty, kterýž, jak již praveno, jest úpině totožným s programem kterékolivěk jed-noty, jelikož může býti program toliko jediným, a ten jest: vůle církve!!! Dle programu toho má se pěstovati:
a) chorál greg., jakožto jedině církevně nařízený zpěv;
h) jígzrrovmrý pěv pohfonní starší i novější doby (klassická polyfonie byla svého času církevně approbována za náhradu chorálu);
c) lidový zpěv v jaz. mateřském;
dj církevní Irra Tra 7 ,arltanY;

e) průvod yigrn•vvaizého zpěvu orchestrálními nástroji, pokud způsob ten jeví se býti nevyhnutelným a pokud skladby tohoto druhu nepříčí se duchu církevnímu.
Prostředky k dosažení toho jsou
a)	větší sjezdy za účelem porady členů Jednoty, spojené s přednáškami a reprodukcemi vzorných skladeb;
b)	konference členů Jednoty v menších distriktech;
odborné časopisy;
d)	odporučováuí a rozšiřování ryze církevních skladeb, jakož i poučuýcll spisů o liturgii a posvátné hudbě;
e)	censurování pseudocírkevuích slaadeb;
fj zřizování farních pěveckých škol a literátských sborů ;
g) získati přispívajících členů.
Z programu tolio nelze nikterak souditi na exklusivnost snah reformačních, jak dosti často jest nám slyšeti z úst nepovolaných lcritilců, vlastně kritilcastrů. Souditi snad proto na exklusivnost reformy, že chorálu dostalo se předního místa, jest svrchovaný nerozum, jelikož chorál jest nejvlastnějším a také jedině nařízeným zpěvem církevním. Bez chorálu nelze vůbec se obejíti při slavných ofhciích, — beze zpěvu ostatních stylů, chorál toliko zastupujících, však vždycky. Zcela přirozeně dostalo se orchestrovanému průvodu moderního zpěvu místa posledního, poněvadž týž integrující částí posvátného zpěvu vůbec není, nýbrž toliko luxusním přívěskem jeho. Orchestrální průvod stává se obligatorním jedině za okolnosti nedostatku dovedného varhaníka anebo neumělecky disponovaných varhan. Kvalitativně cennějšim průvodu řádných varhan bývá průvod orchestrální jen v případech velmi sporadickýcll -- obyčejuě jest velmi nedokonalý, někdy přímo šumařský. Kromě tolio jsou skladby tohoto druhu z pravidla buďto hudebně bezcenné anebo povážlivě světácké.
II.
Stručný nástin historie reformy.
Reformou církevní hudby nezavádí se snad něco úpině nového, nýbrž něco prastarého, časem zanedbaného a znešvařeného, jež dlužno reformovati. Běží zde toliko a jakési »vykopávání« staro-