13

v srdcích věřícícfl cit odpovídající citu a náladě Církve při bohoslužbě a po-linula duše k rozjímání toho, co se právě děje.
Dle toho třeba:
i. aby byl zpěv, třeba tedy je to úprava hudební, modlitbou, a tudíž vy-lučuje všeclino světáctví;
2.	poněvadž jest to modlitba Církve, aby umění nápěvu a souzvuku (melodie a harmonie) sloužilo slovu (textu) a ne naopak;
nesmí míti s hudbou profanní nic společného vyjma noty a tony, tak jako mluva světská s církevní má společná jen písmena a hlásky.
Benedikt XIV. praví: » v'Iagistram liabentes in colendo Deo pietatem, sancte, moderate, et, ut psalmistarum princeps olim dixit, sapienter psallant, et Domino suo ut Domino et lleo cum summa re verentia famulentur.« Což je česky smyslem: »Kdo pamětliv všech technických pravidel umění, zbožnou náladu nejlépe vyjádří, lcdo zbožně a správně přednáší, a tak Bolia ve vší uctivosti zpěvem neb hrou oslavuje, ten nejlépe piní požadavky Církve i umění«
Pravili jsme, že hudba musí se říditi textem. Nebývá pro text vždy správného pochopení; mnohým bývá text věcí vedlejší, která ani jako by k posvátným obřadům nepatřila. A přece Církev text výslovně určuje! A tu jako červená nit táhne se všemi předpisy Církve svaté zásada: aby se zpívalo při mši sv., co na jednotlivé slavnosti obsahuje missal, a co se kněz také u oltáře modlí; z modliteb předepsaných nesmí se nic vynechávati ani komoliti. Jak se mají tyto části přednášeti, nepatří v obsah naznačeného thematu.
Cerernoniale episcop. 1. XXVIII., 11. praví dále: )necdum profani aut lubrici« — níc světského a laškovného.
Pryč tedy musí všechno světáctví z chrámů našich. Tím nemyslím snad orchestrální průvod; v Německu jest velká část chrámů bez orchestrálních průvodů, ale světáctví je tam namnoze přece.
Pryč musí všechny ty sladkohořké sentimentální písničky rozličných těch Faustů a Markét, ba docela někdy Don Juanů, pryč melodie operní, ba docela operetní, a nastoupiti musí hudba, která jest modlitbou katolickou, a nikoliv Josefinsko-febronianským rouháním.
Kterak však těmto zásadám zjednati průchodu ?

Prvním prostřed :em, myslím asi, jest poučení: šířiti známost těchto myšlének. To se stane nejsnadněji známou velmocí, tiskem. Jako každá politická strana, chce-li své zásady uplatniti, nutně k tomu potřebuje tisku, tak také bez působení tisku nepronikne reforma hudby chrámové — církevní. Tisk musí zásady její vyložiti, je hájiti a nadšení pro ně vzbuditi. A tu, prosím, nemyslím však pouze tisk odborný, listy hudební, které se specielně této otázce věnují. To nestačí; hlas tento pronikne jen ]c uchu zasvěcenců; my musíme jíti na rozcestí, ven. Do listů politických musíme. Posílejme tedy ob-čas články, hlavně feuilletony hudební; redakce, nevydává-li zrovna nějaký plá-tek zpátečnický, bude ráda, když ho dostane. Posílejme zprávy o slavnostecli, majíce zřetel ku stránce hudební. Casto čteme při těch popisech podrobně na-črtnuto, jaké barvy byly stuhy na koních banderistů, ale co se na leůru zpívalo, o tom ani dut!
Posílejme recense lluclby církevní, odporučujme cenná díla nová. Ovšem tato práce musí se organisovati, někomu určitému svěřiti.
Druhým prostředkem k poučení jsou veřejné produkce. Nikdy nejsou účastníci slovu tak přístupni jako při těchto, a proto je to vhodná chvíle ku rozpravě o Hudbě cirlťevuf. Roucho řeči nemusí snad býti nádherné, řídí se to jistě dle toho, kde a kdy se mluví.
A tu tak malé naučení spojené s pochvalou všech účastníků nemine se s účinkem a užitkem. Dobře, když tento úkol na se vezme ne domácí, nýbrž někdo cízi.
Rovněž výtečným prostředkem jsou ltázání. Látky k nim nalézti možno dosti. Z německých u Dra Selbsta, Kručka, u nás v >Cyrillu<,, u Konráda a j. Dobře se poslouží věci, když se vyloží hlavně zpěvy proměnné, jako Iutroit, Graduale a t. d. V diecési kralovéhradccké jest vítanou pomůckou • Oltíř«.
I zkoušky jsou vhodným místem. Vůbec upřímný Cyrillista, at už kněz nebo řiditel choru, neopomene žádné pí•íležitosti, aby podstatu hudby chrámové vy-ložil a odporučíl, na krásy a přednosti její ukázal, a tak zájem pro ni budil. Ovšem na odpor ze začátku narazí, ale netřeba se lekatí 1 To vše pomine, a po nějakém čase lid se sán: bude diviti, jali se mu to — od čeho nechtěl sám upustiti, a čeho se tak houževnatě ciržel — jak se mu to mohlo líbiti.