— 12 -‑

se žádná z českých tiskáren, aneb francouzských, aneb vlašských, když vypsán byl konkus na vydání těchto knih ? Zácíný, jako nikdo nemůže viniti Apoštolskou Stolici z toho, že privilegium zadala jedinému konkurentovi Bedřichu Pustetovi.
Otázka národnostní, kdyby se měla vtahovati do církevní discipliny, nemá ani zde, nač by narazila.
Kéž by se již jednou počalo upřímně a vážně pomýšleti, jalo u těch malých,

tak u těch velkých na to, aby konečně se aspoň na každém kůru objevilo jen jediné Graduale Romanum, a dle něho aby se začala zaváděti kýžená reforma. Nebo jen touto snahou dosáhneme, po čem touží autorita církevní, a jejíž přání projevil na aretinském sjezdu professor theologie J. Lans slovy: I n t o n a t Romana Ecclesia et omnium ecclesiarum cllorus respondet tono eodem.

Kterak možno rozšířiti a uplatniti myšlénku
Cyrillskou.
Přednesl o Cyrillských exerciciích v Jičín Vácslav Fayks, katecheta měšY. školy pro chlapce v Hořicích.

\emohl bych při sebe horlivější snaze nalézti lepšího úvodu pro své myšlénky než právě to, co jsme dnes ráno v chrámu Páně slyšeli. Jsem přesvědčen, že doposud ještě znějí v duši každého z vážených pánů účastníků nádherné, Bohem vnuknuté melodie nesmrtelného skladatele dra Fr. \Vitta, s tak vzorným pochope-ním přednesené.
Snad bych se nejkratším spůsobem zhostil svého úkolu, kdybych dodal slova Písma Svatého: »Jdi, a učiň totéž«. Ale já jsem si dobře vědom toho, co to znamená říci: »Jdi, a učiň«, a co to je skutečně jíti a učiniti. Jest k tomu potřebí předně pochopení, a po druhé zmužilosti a píle, aby provedeno bylo pochopené. K obému přivésti, tot účeletn těchto chvil, ]c nimž po delší bývalé pause nyní každoročně se scházíme, abycliom se vzájemným sdělováním svých zkušeností po-učili, a vidouce, že nejsme sami, jeden druhému dodávali chuti pěstovati bohoslužebný zpěv v duchu Církve. A jakým spůsobem lze myšlénky tyto uplatniti, totiž jim všeobecného poznání a uznání vydobíti, zálibu k nim roznítiti a rozšířiti, tak, aby zpěv v duchu Církve katolické s láskou a nadšením byl pěstován, chci se zmíniti. Předete třeba však, prve než k odpovědi dojde, připomenouti, jakého zpěvu asi žádá Církev v chrámu Páně.
Úkolem člověka jest sloužiti Bohu; má mu sloužiti celý a proto musí mu sloužiti tělem i duší. Odtud plyne snaha použiti všech mohutností člověka k úkonům bohoslužebným — nejen, abychom řekli, různých poznatků, ale talté dovedností. Proto v bohoslužbě katolické jest

činno veškero umění, aby se velebnost vznešené oběti Syna Božího zvýšila.
Vždyt Bůh jest vrcholem pravdy, dobra a krásy, a tedy také člověk, jeho obraz, musí Mu sloužiti v pravdě, dobru, a krásnu. A neposledním prostředkem k tomu jest říše tonů: hudba a zpěv. Týž jest Církvi prostředkem vyjádřiti nejvnitřnější a nevyslovitelné city spůsobem nejvznešenějším a při tom nejdokonalejším — jest nejvlastnějším dílem člověka. Proto činí zpěv integrující součástku bohoslužby, podstatnou, neodlučitelnou. Vidíme také, že všude jinde ponechala Církev umění širší volnosti než při zpěvu, který přesnými předpisy upravila, utvořivši docela svůj officielní zpěv — chorál. Církev tudíž nepředpisuje pouze, aby se vůbec něco jen při bohoslužbě zpívalo a hrálo, ale určila, co a jal; se má zpívati.
Ovšem že jest zpěv úkonem bohoslužby zevnější, a proto neřídí on myšlénku, ale musí se myšlénce podrobiti.
Konečně jest důležito ustavičně na paměti míti, že středem veškeré bohoslužby jest mše svatá; musí se tedy Církvi jednati nejprve o zpěv a lwclbu při mši sv. l lcony ostatní jsou mši sv. pod-řízeny a dle ní musí se říditi vše ostatní.
Které jsou tedy ty hlavní zásady?
Jest zpěv při bohoslužbách katolických modlitbou prosby smíru, díkučinění, a má tedy býti výronem srdce upřímně Bohu sloužícího, a velebnost tak vznešené oběti ješt~ zvýšiti; jest holdem, který věřící Pánu přinášejí, a tak svou účast při nejsvětější oběti na jevo dávají; prostředkem, aby se budil