— IO

úsudku již nyní ubírati měli, abychom lcouečně jií, z onoho temného bludiště netiměleckosti vybředli a octli se v plném jasu nově odkrytých pravd a uměleckých děl nehynoucí krásy.
Dosavadním útokům hodláme čeliti tímto, bohužel obšírnějším pojednáním,

při čemž bude nám poukazovati lc jistým historickým momentům církevni hudby, jakož i k výrokům věhlasných historiků, aesthetiků, theoretikCi i skladatelů, byt by i světských — a což více ještě vá•r — akatolickýclt.
(Pokračování.)

Pro které vydání chorálních knih máme se
rozhodnouti?
Odpovídá Dobroslav Orel, učitel chorálního zpěvu. (Pokračování a dokončení.)

2. Zkoumejme liturgickou cenu obou děl.
Iádný umělec nemůže Církvi lzatol., obzvláště její nejvysší hlavě upříti právo dohledu nad kterýmkoli uměním. A má-li Ap. St. právo rozsuzovati, zda ta či ona stavba odpovídá intencím Církve kat., tím větší musí míti právo rozhodovati, zda ten či onen zpěv vhodný jest pro její liturgii, poněvadž zpěv není podřadnou, ale souřadnou částkou liturgie s jeho textem.
Když Církev katolická upravovala, krátila text líturgický, když revidovala missály, brevíře, a nová vydání jejich pod trestem exkomunikace poroučela všude zavésti, nii.do proti tomu nemohl nic míti, ano každý tomu byl rád poněvadž titre Církev, katolická zamezila privátní vliv jednotlivců na liturgii a udržela v ní jednotu. Ani nikomu nenapadla myšlén];a, že by snad těmito formálními změnami porušila učení Ježíše Krista a Církve katolické.
A použila-li tohoto práva svého Církev katolická při úpravě textu liturgického, zcela s uspokojením můžeme přihlížeti lc tomu, že ho nezanedbala v liturgickém z p ě v u. — Slovo a zpěv tvoří v liturgii celek. Drží-li pevnou rukou Církev jednotu v textu, musí ji držeti i v meloclii. —Jako není dovoleno básníkům měniti liturgický text, tak nemůže se připustiti, aby hudební skladatelé aneb archeologové měnili melodii. Pak veta bylo po j e d n o t ě zpěvní, ale také po u m ě n í zpěvním. — I každý neumělec by se pokládal za umělce a bořil by, ua čem Církev katolická po staletí pracovala. A byt i ne-bylo dosaženo Církví nejdokonalejší formy melodické, byt i její zpěvy nebyly zpěvy kůrúv andělských, přece nemá práva žádný k tomu, aby je z liturgie odstranil, vyjímaje ovšem autority církevní. A t a t o

autorita Církve katolické jest jediným kriteriem zákonitého z p ě v u, a nikoliv historie, nikoliv archeologie, nikoliv úsudek jednotlivcův.
A lzriteriem autority církevní honosí se právě »Graduale Romanum«, V něm Ap. St. podává melodii přeclepsanéito textu. A že si přeje, a nejen přeje, ale co nejvíce po tom touží, aby celý svět dle něho zpíval, to patrno z mnoha výnosů S. R. C. a z uékolika breve papeže Yia IX. a Lva X111.
Poukazujeme jen na cíekret ze dne 14' srpna 1871, v němž S. R. C. odporučuje Gr. R. biskupům, aby je zavedli ve svých diecésích a Um dosáhli toužené jednoty nejen v liturgii, ale i ve zpěvu. Totéž přání vyslovuje breve ze dne 30. lcětna 1873 i Pius IX.: . Hanc Cr. R. editionem magno opere commendamus; eo vel magis, quod sit Nobis maxime in votis, ut cum ceteris, quae ad sacram Liturgiam pertineut, tum etiam in cantu, una, cunctis in locis ac Dioecesibus, eademque ratio servetur, qua Romana utitur lúcclesia.«
Když hlavně ve Francii počali anonymové brojiti proti Gradualu vydanému S. R. C., nedbajíce closavádních přání Ap. Stolice, byla nucena S. R. C. 14. dubna 1877 upozorniti I:atolicicý svět novým dekretem na pravost výnosů dosavadních a na jejich váhu.
Kctyž nastoupil vládu slavně panující papež Lev XIII., prohlásil Gr. R. a ostatní knihy nejen za approbované, ale i za a u t h e n t i c k é a znova je biskupům co nejdůrazněji odporučil, aby je zavedli ve svých diecésích. (Breve ze dne 15. listopadu 1878.) A od toho vy-hlášení papeže Lva XIll. jest na titulním listu Icaždého exempláře místo: sub auspi-