— y —

liudby, aby na místě jejím usadili opět chorál a klassickou polyfonii.
:Mužové tito svými skladbami podali dllkaz, že neodporují veškeré živly novodobé světské hudby pravému výrazu posvátné hudby — a že některých jest dokonce užiti ve prospěch leposti zevní formy posvátnélio zpěvu, ovšem »cum grano salis«, jak v průběhu této úvahy ještě doložíme.
jest nám tudíž dvojnásob s podivením, jalo možno po více než čtyřiceti-letém blahodárném období restauračním stále ještě mluviti o nejsmutněiši etc. stagnaci církevní hudby, když stoupenci již z prvopočátku reformy vytknuli sobě cíl tento: Budovati na základech chorálu gregorianskélio a slohu PaIestrinova a to s náležitým ohledem na vymoženosti novodobé hudby světské, pi•edevším pak hudby oratorní.
Z toho nad slunce jasno, že se mužiim těmto skutečně jednalo o pokrok resp. o přilnutí k hudebnímu cítění naší doby — a nikoliv o pouhou libůstku, otáčející se kolem reprodukce klassické polyfonie, po přípaclě kolem pouhé, škrobené imitace této.
Budovati na základě starých, osvědčených vzorů jest rozdílné od pouhého kopírování. Jedině kopírování znamenalo by cosi jako stagnace, a obdobné výrazy, jakýmiž naši odpůrcové na nás dorážejí, kteřiž patrně neznají aneb systematicky umlčují dostatečný počet cenných skladeb iovodobé církevní hudby, vzešlých z kompromissu klassické polyfonie se živly, nic více než živly! moderní hudby světské. (Dlužno zde připomenouti, že gregorianský chorál zakládá se taktéž na iivlech hudby — pohanských dokonce Řekův.) Naši oclpůrcové patrně již nevidí lesu pro samé stromy, nevidí v skladbácli církevních komponistů poslednícli desítiletí: harmonický proces ua podkladu dur- a moll-toniny a z toho vyrůstající modulační řád; motivickou a thematickou polyfonii v centru moderní harmonie, oproti liarmonii klassické polyfonie, kteráž byla vice méně náhodným výsledkem koutrapunkticicého pletiva na dosti volném podkladu té které starocirkevní toniny, kteréž vesměs tvořily takřka jedinou tonalitu, jelikož v oné době deklarovaná transposice na stupně kvintové a terciové příbuznosti známa nebyla. K tomu dlužno ještě připojiti: moderní symboliku tonového materialu, pokud se s celkovým majestátným vý

razem církecuí hudby vůbec snáší; dosti zřetelné před- a závětí, připomínající moderní periodicitu ; vokální skladbu jedno- až trojhlasou s průvodem varhan, někdy, i s jinými ještě nástroji, najmě trombonů, za náležitého ohledu na symboliku tonů hlasů varhanních — a konečně i regulativy pro přednes, což vše doba PaIestrinova neznala.
Nepopíratelná fakta v novodobých sl<ladbácíi obsaženého materialu právě zmíněného bijí při povrclinim již nahlédnutí do té které partitury tak zřejmě do očí, že jest nám trojnásob již s po-divením, kterak možno neustále o stagnaci, strnulosti a anachronismu ryze církevní hudby mluviti.
Když naši antagonisté již tolik hluku natropí a mermomocí nás o jiném po-učiti hodlají, pak jest na nich, poučiti nás slovy i skutky o tom pravém a nejmodernějším umění církevním. Necht tedy v obšírnější monografii čistě vědeckými důvody dokáží planost a nicotnost, krátce neuměleckost oné liudby, již pokládáme ve své naivnosti za uměleckou a účelu svému v pravdé vyhovující. Necht monografií tou dále dokáži, že chorál a klassicl.á polyfonie jest dávno již překonaným stanoviskem a nejnovější, církevním předpisům vyhovující chrámová hudba toliko nechutným odvarem těchto prastylů; necht dokáží konečně všem theoretikům, historiografům, aesthetikům a skladatelům s v ě t s k é hudby, ktei-íž nestačili obdivovati se 1<rásám chorálu a klassické polyfonie, mezi kterýmiž někteří, jako na př. Liszt, Gounod, R. Wagner, H. Riemann, pokud bylo jim seznámiti se s nejnovější liudbou církevní, vyslovili se velmi příznivě o této, necht tedy i těm dokáží nicotnost pře-svědčení a výroků jejich. Pak teprve složíme naši zbraň a skloníme šíji svou, nebot proti tak zjevným pravdám dále bojovati bylo by počínáním šílených.
Novinářskými výstřelky, frazovitými thesemi bez náležité dedukce, pouhou negací a anonymitou jako dosud by ovšem bojovati nesměli, jinak bylo by nás velice nedůstojno s nimi polemisovati dále. Hlavní však váhu klad e m e n a s a m é skladby, nebot : »Verba docent, esempla trahunt«.
Necht nám tudíž pádnými slovy a lilavně skutky, totiž veškerou církevní hudbu překonávajícími skladbami posvítí na cestu, kterou bycliom se dle jicli