svoji impotenci skladatelskou. Nečestným ústupem tím byly by zasaženy i moderní varhany, chlouba to posleciních čtyř desítiletí, jimž v době naší připadává úloha bývalého orchestru, kterýž z důvodů aesthetických a hlavně praktických neosvědčil se býti vhodnou podporou církevního zpěvu. Kromě toho byl by ústupem tím převalné většině chrámových sborů odňat jedině j i m vyhovující ntaterial, čímž jest moderní vícehlasý zpěv s obligátním namnoze průvodem varhan neb výjimečně i s průvodem orchestru, — následkem čehož by konečně došlo k oné stagnaci, na kterouž páni »antireformatorové« ne-stačí již teď, ač neprávem, žehrati — možno-li vůbec o stagnaci v umění mluviti, jež nedá se ani kommandovati, ani ze země vydupati. Nebot umění jest na-prosto závislé od genialních talentů prvého a druhého řádu — a veškerá, stu-diem a reflexí získaná routina u ovládání komposičního materialu, byt by i nejmodnějšího »střihu«, není s to vykouzliti bez originality tviiréího ducha díla v pravdě umělecká. Vždyt umění jest povahy tak výlučně aristol;ratické, že nepatrnému toliko hloučku několika vy-volených z nepřehledné řady vyškolených liudebníkův jest popřáno rozmnožiti řetěz cenných skladeb o nějaký ten článek. A proto také rozený umělec dokáže tím nejprostším materialem stolcráte více než pouhý, fantasie prostý routinista celým složitým apparatem modního chromatismu a rliythmicko-instrumentačním raffinementem t. zv. novoněmecké školy.
Odvolávati se na modernost pouhého taterialu komposičního, po pi-ípadě na manýru v upravování materialut toho dle jisté skladatelské školy světské hudby, kterážto škola existuje vlastně jen v mysli kopírist i — a chtíti (dle receptu našich antagonistů), aby manýrou tou se řídili taktéž i skladatelové církevní hudby, není jiného, než contradictio in adjecto v pravém slova smyslu. Vebot vlastnosti církevní hudby neotáčejí se snad jedině jen kolem tvůrčí síly a teclinické vyspělosti skladatelovy, nýbrž také kolem kategorického imperativu. liturgie a zbožuěmajestátného výrazu na podkladu staleté tradice klassické polyfonie a tisícileté tradice chorálu. Církevní hudba nesmí býti jiným, než zpívanou modlitbou— a skladatel, byt by sebe genialnější, nemá potud nároků na skladatele církevního, pokud nevniknul cele v mysterie tolioto oboru.

»Suum cuiquea platí zde daleko vice než v oborech jiných. Historíe nás po-učuje, že Hándlova sláva datuje se teprv od druhé periody mistra toho, kde stal se takřka nesmrtelným jako skladatel oratorní. O činnosti předchozí velikána toho, totiž na poli operním, svět více neví. Jediný příklad ten dostačí k důkazu, že i církevní skladatel může jím býti toliko z milosti Bo-rí, jehož žádná škola, tím méně osobní choutka cení s to vypěstovati. Orlando Lasso a Palestrina, tyto dvě »jasné hvězdy«, ozařují do dnes celý obzor tvorby hudby církevní a vzdorují všem bouřím smyslné hudby pseudocírkevni, jak ani jinak býti nemůže. Vždyt umělec prvého řádu oplývá takovou bohatostí originální invence, že někdy i po staletí ještě působí jako stylista, jako vzor na talenty druhého a třetího řádu, jež pak z něho žijí a tyjí.
Církevní hudba doby popalestrinské přijímala pod vlivem v tu dobu právě se vyvinující světské hudby mnohých živlů z této, následkem čehož ztrácela pozvolna na původní ryzosti a důstojnosti své v témže asi poměru, v jakém hudba světská stoupala. Vrchol slávy hudby světské znamenal tudíž diametrální právě opak hudby církevní, totiž naprostý úpadek této. Veškeré takměř živly a vy-moženosti, jimiž hudba světská postupem doby se oboh covala, vedly hudbu církevní, pokud je tato bez rozvahy přijímala, k neodvratné záhubě. Yocí liledisko hudbě církevní naprosto odporujících faktorů spadá: brillanttií a galantní sloh, jevící se v ariositě melodie, ve virtuositě vokální a instrumentální, s jejími banálními a skotačivými figuracemi, ve fanfárovitých a dudáckých útvarech, ve smyslné harmonice jak diatonické tak i cltromatické, v příliš realistické charakteristice textu a tonomalbě a t. d., takže konečně degenerovaná církevní hudba nelišila se ničím více ocl liudby světské, skutečné tance jedině vyjímaje — a i o tyto bylo tu a tam postaráno.
Hudba taková byla čirou karrikaturou liturgického umění a svrchovanou blasfemií na místě posvátném, -- a bujela by zajisté až po dnes v chrámech našich, kdyby se v pravý čas nebyli objevili mužové železné visle, mužové znamenitého vzdělání v liturgickém všeumění, kteří v spravedlivém hněvu svém jali se vyklizovati z chrámů Páně veškerou zde bující světáckost naprosto již zvrlilé