— 7 _
Obrana reformy církevní hudby.
Napsal František Jirásek.

Není účelem této úvahy poukazovati k bezpříkladnému úpadku církevní hudby právě zašlých dob; jakož není úmyslem naším, chtíti opět rozvinovati úpiný náš program v ohledu reformačnílio hnuti. O problemecli oboru toho bylo již nesčíslněkráte ústně i písemně rokováno; na slovo vzatí ocíborníci (po více než 40 roků již) vyličovali do nejmenších detailů nejen trudný stav bývalé pseudocírlcevní liudby, nýbrž hleděli také plamennými slovy svymi zjednati platné a trvalé nápravy jalo po stránce liturgickoaesthetické, tak i praktické ; pročež bychom se neuvarovali výtky jakési práce Sysifovy, polcud by nám tentokráte nešlo o jiné, než o pouhou rekapitulaci dávno jíž poznauýcli pravd a dlouholetou praxí osvědčených zásad ryze církevní hudby.
Bohužel, není nám jinak, než opět a opět rekapitulovati, byt by jen vhlavnícli bodech.
Příčinou toho není tentokráte repot širšího obecenstva nad odejmutím svého času »egyptských hrnců« smyslné hudby pseudocírlcevní —nikoliv — nýbrž příčinou toho jsou občasné výstřelky s domněle kryté posice nepatrného jen hloučku nespokojence nad dnešním stavem církevní liudbv, rekrutujících se z odborných lwdebníkův, po případě i diletantův. Tito páni volají stále po jakémsi umění par excellence, jež budto kolem sebe nevidí aneb viděti uechtí, pročež by věru se hodila na ně známá věta z Goetlieova Fausta: >Ich sag' es dir : ein Mensch, der speculirt, ist wie ein Thier, auf důrrer Heide von einem bdsen Geist iin Kreis lierumgefúhrt, und rings umher liegt schóne grůne Weide.«
Ze citát právě uvedený není snad ne-místným, uzná každý soudný a nepřed-pojatý odborník církevní liudby, uváží-li, s jakou houževnatostí řečení pánové opakují v odborných a dokonce i v dennícli listecli staré své nářky nad velice jim nechutnou a ueráživuou hudbou ryze církevní, kteráž zdá se jim býti unikum veškeré duchamornosti, strnulosti, mrazivého a odpuzujícího formalismu, svrchovauélio diletantismu a t. d. v podobných epithetech.
Bečení páni disponují sice značnou zásobou slov odsuzovacích, s důvody však, čerpanými z liturgie, aesthetiky,

historie hudby a analyse skladeb jsou velmi záhy u konce. Opírají-li konečně již svá tvrzení e nějakou slcladbu, pak volí krátce jistou liudební přílohu toho kterého časopisu církevní liudby aneb nákladem vyšlou skladbu nápadně až pochybné ceny, autorů jako: Schdpf, li hl, Schaller,I_angl, Molitor, Rampis et tutti quanti, jejíž chudoba invence bije přímo do očí, takže skladba taková byla nápadně vlažně přijata do katalogu Cecilianské Jednoty, kde bylo jí vykázáno místo toliko z olileclů na nejslabší sbory venkovských chorů.
Jest nám tudíž s podivením, že naši pp. antagonisté nepraví: »Skladba X Y také komponisty je bezcennou, šosáckou, diletantskou«, nýbrž že odsuzují šmahem veškerou téměř církevní hudbu nejnovější doby, v níž nevidí jiného, než suchopárné napodobeniny lclassiků nizozemských a italských, po případě i plané slátání kadenčních aklcordů. Dle tvrzení těclito pánů stoupenci reformy zakazují každé volnější linutí fantasie skladatelské (patrně jakási elipsa za odiosní jim termin : sensibilita), což prý zejména platí o harmonii, z které vylučují vše až na samou kostru harmonickou, t. j. trojzvuky kadenční a dominantní čtvero-zvuk, po případě dovolují prý tu i tam některý kvartsekstový al;kord.
L tolio všeho vysvítá, že naši páni antagonisté důkladně si spletli svůj koncept, a že pojímají kromě tolio terminologii harmonickou ve smyslu empirických nauk o harmonii, dnes silně již zastaralých; nebot jinak by museli t. zv. kvartselcstový alckord považovati za čistě rhythmickou úpravu trojzvuků I., IV. a V. stupně, aneb v ostatních případech za útvar průtaliový neb průchodový. K odiosnosti podobných útvarů harmonický ch v hudbě církevní se ostatně ještě vrátíme.
Na místě tom sluší doznati, že výtky řečených pánů, pokud by zakládaly se na holých a nezvratných faktech, mohly by snadno otřásti celou budovou nového období církevní hudby a působiti k tomu, že bylo by opět se uchylovati ku chorálu a klassické polyfonii, t. j. vrátiti se k stavu církevní hudby 16. století, jelikož restaurační období posledního půlstoletí by pak dokazovalo naprostou