— 9i —

1\4ors stupebit, et natura, cum resurget creatura, judicanti responsura.
Liber scriptus proferetur, in quo totum continetur, unde mundus judicetur.
Judex ergo cum sedebit, quidquid latet, apparebit, nil inultum remanebit.
Ouid sum miser tuno dicturus? quem patronum rogaturus, cum vix justus sit securus,
Ret tremendae majestatis, qui salvandos salvas gratis, salva me, fons pietatis !
Recordare, Jesu pie,
quod sum causa tuae viae, ne me perdas illa die.
Quaerens me, sedisti lassus, redemisti trucem passus, tantus labor non sit cassus.
Juste judex ultionis, donum fac rerr,issionis ante diem rationis.
Ingemisco tamquam reus: culpa rubet vultus meus. supplicanti parte Deus.
Uui Mariam absolvisti, et latronem exaudisti,
mini quoque spem dedisti.
Preces meae non sunt dignae: sed tu bonus fac benigne, ne perenni cremer igne.
Inter oves locum praesta, et ab hoedis me sequestra, statuens in parte destra.
Confutatis maledictis, flammis acribus addictis, vota me cum benedictis.
Oro supplex et acclinis, cor contritum quasi cinis : gere curam mei finis.
Lacrymosa dies illa, qua resurget ex favilla judicandus homo reus.
Huic ergo parte Deus : pie Jesu Domine,
dona eis requiem. Amen.

»ll i e s i r a e« zaujímá co do ceny umělecké první místo mezi všemi sekvencemi. Všickui kritikové v tom se shodují, že tento hymnus jest vrcholem všeho, co lidský duch v tomto oboru poesie kdy vytvořil; jest zajisté dílo toto obsahem i formou v pravdě umělecké. Hriizy všeobecného soudu, před nímž rozplynou se v nivec marnosti tohoto světa, líčí básník způsobem tak úchvatným, hrůzypiným, a při tom tak velebným, že duše již napřed pocituje všechny dojmy, které jednou při pohledu na Soudce nitro naše budou prochvívati.

Smrt a svět se zděsí v hrůze, když řád vyjde, králům, lůze, vydat počet ze své chůze.
Aj, tu kniha otevřená, v níž je vina obsažena,
a z níž bude pomsta čtena.
A když sudí na soud sedne, vše, co tajno, zřejmě shlédne: na všecko se pomsta zvedne.
Čím se budu omlouvati, kde ochránce mám hledati, anY je zbožným se co Uáti?
Králi strašné velebnosti, spásu dáváš jen z milosti, spas mne, zdroji laskavosti!
Vzpomeň, drahý Jesu, Sobě, v jaké jsi byl pro mne zlobě, aY nezhynu v oné době.
An's mne hledal, tělo mdlelo, pro mou spásu v kříži mřelo, aC se na zmar to nedělo!
Spravedlivý soudce zlosti, promiň mi mé nepravosti, než stane den prchlivosti.
Oplakávám svoji vinu, a zardělý hanbou hynu, odpusY prosícímu synu.
"I'yY jsi Marii rozhřešil, lotru odpustil, čím zhřešil, i mne nadějí potěšil
Ač já milost nezasloužím, Dobroto! dej, po čem toužím, aY se v ohni pak nesoužím!
Rač mne mezi ovce dáti, a ne kozlům přimíchati, aY smím na pravici státi.
Když zlé pošleš v ohně zřídla, v tato věčné strasti bydla, v nebes povolej mne sídla.
Volám k Tobě s prosbou vroucí, srdce svírá lítost žhoucí, spas mne, Bože všemohoucí!
Smutný den to, kde ve strachu vstane člověk zase z prachu, by byl souzen pro své vmy.
Bože, ušetři své syny, Kriste Ježíši milostný,
pokoj rač jim dát radostný. Amen.

Mluva básníkova jest jednoduchá, úsečná, názorná, vynikajíc poetickým vzletem; jednotlivá slova dopadají jako rachot hromu. l'Tyšlénky plynou sice klidně jako tichý běh veletoku, ale silou svou unášejí všechny mohutnosti čtenářovy.
V pravdě dojímavá a při vší své jednoduchosti úchvatná a velebná jest melodie chorálu, pohybujícího se ve třecli různých hudebních větácli, která před-nášívá se střídavě dvěma chory. K první větě patří slohy : i., 2., 7., 8., 13., 14. ; ke drulié : 3 , 4-, 9-, to., 15-, 16.; ku třetí: