90 —
O mešniích zpěvech bohatě melodických.
Podává P. Method Vojáček, O. S. B. (Polcrnčování.)

Sekvence o svátcích Sedmi-bolestné P anny Marie. Walding (-i 1637), znamenitý dějepisec řádu miiioritského, označuje za autora liymnu »_Stabat Mater,, Jacopona da T o d i, ačkoliv někteří učenci, s mnohem menši ovšem pravděpodobnosti, jmenují i Innocence III., sv. Bernarda, Bonaventuru. Třeba podotknouti, že »Stabat Matei',< není vlastně výplodem jediného básuílca, nýbrz'_r".e o ní pracovalo více mužů, vždy ji zdokonalujíce, až konečně nabyla nynější klassické formy. To jest asi též příčinou, že se jmenuje více mužů jakožto původců. Jacoponc byl nejprve právníkem, po smrti své manželky však stal se leajícim tertiářem, a konečně bratrem laikem rádu sv Frantiiška. Zemi•el r. 13o6 v Collazone. Svým hymiiem »Sabat Mater« pojistil si na vždy čestné místo v liturgické poesii. Obsah, jejž si za předmět své básně vvvotil, již sám sebou vzbuzuje v mysli ltřestana hluboký dojem ; básník pak se-siluje jej na výsost jednoduchou; avšak vroucnou mluvou, plynným veršem a ptuozvučnými rýmy. Sám protestant Palmer praví, že evangelická církev může církvi lcatolicicé záviděti tuto krásnou sekvenci. Nebot, co písmo svaté po svém způsobu toliko jediným veršem spíše pouze naznačilo, nežli popsalo (»Stály pak blízko kříže Ježíšova matka jeho ...« Jan icg, 25.), to vyličuje zbožně roznícená, soucitem oživená obrazotvornost v této písni; soucit mění se v ní později v prosbu, by Maria vštípila i skladateli to, čím srdce její napliiěno a polinuto jest. V jedné části básně cítí básník po lidsku s Marií, ve druhé prosí ,liž,, aby ho naučila cítiti božsky. Básnický jeho duch zachovává všude pravou míru; nepřipouští žádného upi-ílišováuí, aniž nic chorobného. K tomu přistupuje krásné složení sloh a hudební pluozvučné a částečně leoninské rýmy, které se vii

bec dají provésti jen v oboru lilubolcého žalozpěvu ... Jestli některá báseň toho toho druhu vybízí k hudebnímu zpracování, jest to »Stabat Mater«. (Realencylclopldie fiir protest. Theologie und Kirche.)
Od XIV. století byla píseň tato velice rozšiřována nejen v původním znění, nýbrž i v přelcladech, a byla více zpívána, nežlí písně ostatní. Do missálu byla pojata, když byl papež Benedikt XIII. dekretem ze dne 22, srpna r. 1727 slavnost sedmi bolestí blahoslavené Panny Marie pro celou církev na pátek po Smrtelné neděli pi•edepsal. Podobná slavnost se koná třetí lieděli měsíce zái•i. Ostatně slavil se tento svátek v Italii již dávno p~ed tím, a říkal se i liymnus »Stabat Mater«,
Nejprve líčí sekvence pi•evelikou bolest a nevyslovitelnou soustrast panenské Matky nad hořkým umučením a smrtí její božského Syna: Maria musila se státi matkou bolestí, poněvadž Syn její byl mužem bolestí. Podle kříže stála do-cela v bolesti pohřížená, d o 1 o r o s a, slzami zalitá, 1 a c r y m o s a, an její Syn na dřevě kříže krvácel a vykrvácel — avšak Matka Páně stála jakožto žena statečná a královna mučenníků, s t a b a t. »Kde je člověk, jenž by neplakal vida Matku Kristovu v takové sklíčenosti?« Proto žádá milující duše Matku bolesti-pinou, aby dala nám spolucítiti svůj bol: »Ó Rodičko, zdroji lásky, dej mi pocítiti velikosti své bolesti, abych s tebou žalostnil. Matko svatá, otiskni hluboko v mé srdce rány Ukřižovaného, a necht jsem opojen jeho ]cřížem a jeho ]crví!« Konečně obrací se básnile ku Kristu Pánu, by ho na přímluvu Panny Marie uvedl po smrti do věčné slávy: »Kriste, až bude mi s tohoto světa odejíti, dej mi skrze Matku dosíci palmy vítězství. Až tělo mé zemře, nech at duše má stane se účastnou slávy rajské.«

Sekvence při zádušní mši svaté:

Diea irae, dies illa, solvet saeclum in favilla: Neste David cum Sibylla.
Quantus tremor est futurus, quando Judex est venturus, cuncta stricte discussurus!
Tuba mirutn spargens sonum per sepulcra regionum, coget omnes ante thronum.

Onen hněvu den se chýlí, kdež se v popel saét rozptýlí dle Davida a Sibylly.
Jaká hrůza tu nastane,
až v oblacích soudce stane, a nic skryto nezůstane?
Trouba divném u hlaholu zavzní v kraji hrobních dolů, svolá lc soudu všecky spolu.