2*

—s7

které zpěvy a jakých melodií obsaliovalo antifonarium sv. Rehoře a které melodie stavbou řehořským poclobné pocházejí z dob pořehořských.
Ano někteří učenci slovutného jména jako na př.: Fr. Gevaert, ředitel bruselské konservatoře, francouzský archeolog Georges Houdard jdou tak daleko, že upírají veškeré zásluhy o reformu hudební sv. Reho~i Velikému (5go—604) a jsou toho náliledu, má-li býti oprava zpěvu chorálového již v nějakém styku se jménem Rehoi•, tu že vztahuje se buď ku papeži Řehoři II, aneb ku papeží Rehoři 1II. (t 741).
Kdybychom i s tímto náhledem. Gevaertovým nesoulilasili a uznávali váhu tradičních důkazů lTorinových a Vagncrovýcli, a kdybychom i zcela otevřeně řekli, že popírati význam Rehoře Velikélio ve vývoji a rozl:včtu chorálu bylo by více než historickou nespravedlností, — přece jest nám doznati, • e nepochází vše od sv. Rehoře, co se mu připisuje, a že chorál v jeho antifonarium uložený doznával zvláště vlivem liturgie gallilcánské nevl:usnýcli příměskú, ano že sám papež I,ev IL, který žil asi 80 let po Rehořovi, mnoho změn v chorálu Rehoi-ově učinil (Ipse enim sacros Hynznos et Psali-nos in Lcclesia ad concentum meliorem reduxit. Brevíř 28. června).
Shrneme-li vše, nabýváme následujícího resumé:
%e všech vydání uspořádaných na základě rukopisném, jest zajisté nejlepší Liber Gradualis od Y. Dom. Pothiera. Jeho chorál jest obrazem melodii obsažených v nejstarších rukopisech století IX., X. a i XI. A jestliže tyto staré rukopisné památky jsou věrnými opisy antifonáře Rehoi•ova, což ovšem dokázati nelze, pak by byl i Liber Gradualis věrným obrazem meloclií sv. Rehoře.
Nelze tedy dílu Yothierově upírati obzvláštní ceny arclieologické a tradicionelní, a kdyby měla rozhodovati při volbě chorálních knih pouze archeologie a tradice, tu bycliom dali dílu jeho přednost před ostatními.
B) Nyní sledujme historii »Graduale
Romanum«, jež vydala S. R. C. v Řezně.
S. R. C. vypsala r. 1868 konkurs na
vydáni nových knih chorálních. Přihlásil
se jediný Bedřich Pustet, majitel tiskárny
v Rezně. S. R. C. jeho přihlášku přijala,
a uložila mu vytisknouti za dozoru Apo‑
štolskou komisi ustanovené komise t. z
medicejské vydání »Gradualu Romanum«

z r. 1614 a 1615. Aby mohl ]vrýti výloliy, obdržel pro Gr. R. Pustet breveni z i. říjua 1868 výsadu na 30 let pod podmínkou, vytiskne-li Gr. v roce a pi•edloží-li každý jednotlivý list tiskový ]c revisi a schválení. Pustet vyhověl všem pod:ninkám a Graduale Romanum, jež S. R. C. v jeho závodě vytiskla a prolilásila za officiellií pro celou církev katol., není ničím jiným než opraveným vydáním, jež Apoštolská stolice dala vytisknouti v medicejské tiskárně r. 1614 a 1615.
A co praví historie o vydání medicejském ?
Jak již řečeno, sub A) nebylo na-prosté jednoty o melodiích chorá]ových od dob řeliořskýcli až do stol. XI. Skoro úpině souhlasí rukopisy stol. XI.--XIV., poněvadž jsou to opisy antifonáře, které napsal ve svém dokonalém notopisu Guido Aretinský. Všechny rukopisy ob-sahují melodie nekrácené piné bohatých jubilaci.
Leč století XIV. přineslo cliorálu novou epochu. :Melodie jelio se upravovaly ve vícehlas, obyčejně polyfonický a když polyfonie nabyla dokonalosti, stala se nevděčnou, přerostla matce své přes hlavu a přivlastnila si přední místo v liturgickém zpěvu. A jednohlasému, odstrčenému chorálu, chtěl-li částečně se udržeti, nezbylo nic jiného, ner, aby se ve svém rozsahu melodickém uskrovnil, aby vypustil zbytečný a k podstatě melodické nepatřící balast tonový, a aby podával pouze původní svoji j e d n o-d u c n o u stavbu melodickou. Na chorál, přepiněný dlouhými jubilacemi, jež se přednášely na j e d n u pouze slabiku, nezbývalo v liturgii více místa ani času pi-i tak rychlém rozšíření polyfonie. Co tedy činiti ? Odstraniti polyfonii, kterouž škola nizozemská přivedla na výši technickélio kontrapunktu, a již slavný Palestrina dovedl podříditi všem požadavkům liturgickým? "ho nebylo možno. A proto nezbývalo nic jiného, než chorální melodie zkrátiti, a ponechati z nich jen to, co náleželo k jejich substanci.
A skutečně ve století XV. a XVI. se shledáváme se všeobecnou snahou no zkrácení chorálu, a tomuto pi•ání připojují se i mnohé synody. Uvádíme jen, co dí Couciliuui Rhemense z r. 1564: Item quatum ad prolixiorem prolongationem cantus in ultima syllaba cujuslibet antiphonae, qui cantus vulgariter p n e-u m a vocatur, quoniam in co multum