— 86 —

nevýslovně byla dojata.) Když ubíral se na svých nosítkách nazpět i;oleui nás, burácel mu opět vstříc nekonečný potlesk a jásot všech přítomných, provázelo jej mávání klobouky a šatky i slzí dojatých srdcí našich. Od této chvíle cítili jsme se v tom neustálém boji Církve katolické jaksi posilněnými. Zvláště nás dojímalo, když sv. Otec před každým zvednutím rukou ku žeilnání ze svého sedadla povstal, jakoby nás všecky do jednoho chtěl aspoň spatřiti — poprvé a naposled - -. Zastavil se ještě před oltái-em cum sanctissimo, kdež se krátce pomodlil -- a již ubírá se ku bráně. Avšak hle — ještě nezmizel zrakům našim: ještě se láskypině k nám naposled obrací a naposled žehná —. Mně zdál se v tom okamžiku býti bytostí z jiného světa. Mně zdálo se, že to Kristus, loučící se na hoře Tábor se svými apoštoly a při odchodu je žehnající.
Tento olcamžik zůstane vždy jedním z nejúchvatnějších v mém životě. Vážím si těch chvílí jako křestan, poněvadž jsem viděl Otce veškerého křestaustva tváří 'v tvář a to na místě nejpaniátnějšim, v basilice sv. Petra, kole vybojován byl ten ukrutný boj, jehož první oběti stal se pravidelně v dobách dřívějších papež. »Býti papežem, znamenalo ten-krát: státi se mučenníkem.< — praví historie.*)
Tuším loni namaloval mistr Styka úchvatný obraz: Hučení křestani'i v cirlcu Neronově — o němž jsem se již zmínil, obraz vystavený ve Varšavě, jejž jsme viděli též v letošním 24. čísle »Zlaté Prahy«, a divím se, že se dosud nikde nepocítila potřeba_ pořidit reprodukci tohoto obrazu. Ci vyšly podobné věci u nás v Cechách už z módy ? Já jsem brzy po svém návratu psal asi na čtyry strany, čině dotazy v této pří-čině, avšak marně. Zbožným Polákům se tato themata patrně lépe líbí než libe‑
*) Vážím si těch chvílí též jako kněz -- ne

rálním Cechům. Snad se tam v brzku něčeho podobného cločekáme.
Když jsme vystoupili z basiliky sv.-Petrské, spatřili jsme na sta povozů, čel:ajících na náměstí. A všichni téměř vozkové ve vysokých cylindrech — pro nás kaplany špatné znamení a ještě špatnější vyhlídky na svezení se. A nohy nás od toho dlouhého stání už tak bolely. — Zaklepali jsme asi u tři, ale marně. Stavěli se, jakoby nás neviděli. Nu dobrá, půjcleme tedy pěšky. llříve jsme se však ještě zastavili na posilněnou dobrým plzeňským, což je v Římě velikou vzácností, a měli jsme to hned u ruky. Když vstupujeme do místností .caffé e birreria s. Pietro zastaví nás žena jakási, ukazujíc hodinky s jakýmsi nápisem, a abychom si na své hodinky tal:é něco podobnélo nechali vepsati. Mluvila německy. Dobrá. Za 50 centesicnů si necháme vytisknout dnešní památné datum: Ricordo die Roma. 25.14. iyoo se svým podpisem. Její muž sedí u dveří u malého stolu a pracuje. A když jsem svému bratrovi vyslovil obavu, aby se nám ty lioditilcy třebas neztratily, kdybychom odešli do vnitř, poněvadž Řím je v Italii, usmál se a pravil: Ne-bojte se, pánové, vždyt jsem váš krajan. Já vás neošidím. A vskutku — od Jablonce a Jičín prý zná jako své boty. Slovan všude bratry má. Myslel jsem však, že bude radostí plakat nebo aspoň slzet — ale pracoval dále, jakoby se nic nebylo stalo. Patrně se mu zde dobře vede ... Odpoledne jsme ztrávili už jen zažívaním dojmů a psaním pozdravů na: Cartoline postale italiaua.
bot vidím ta místa stále před očima u oltáře i při modlitbách, pří orací npro papa vznáší se přede mnou podoba Lva XIII. a v každý svátek některého toho světce a mučenníka zdá se mi, jako Uycli stál u jeho hrobu. Vážím si toho jako Slovan, neboY právě papež Lev XIII. ne bez příčiny nazýván Uývá papežem slovanským. Nás nechal postaviti hned u svého oltáře, abychom tím spíše cítili vanouti ono sálající teplo z milujícího srdce jeho.

Pro které vydání chorálních knih máme se
rozhodnouti?
Odpovídá Dobroslav Orel, učitel chorálního zpěvu. (Pokračování.)
Mimo to, jako nelze říci s jistotou, sv. Ambrož a které pocházejí z doby které hymny z ambrožslcých složil sám 1 pozdější, talc také nelze řící s určitostí,