—$4

ulici, křičí, strká a vnucuje to, takže ty věci téměř již sevšedněly, — ale doma i ten nejkrajnějši mladočech váží si takového sebe nepatrnějšílio dárku a dítky uschovávají si ve vzácných pouzdrech medailony, kterých tam jsme dostali ioo za 2 líry. Záleží ovšem na tom, aby to bylo požehnáno od sv. Otce, a proto jsme to každý osobně chtěli přinésti do basiliky sv.-Petrské. Cesta od liotelu Toriuo (blízko nádraží), kde jsme byli ubytováni, až na náměstí sv.-Yetrslcé trvá dosti dlouho, nebot steré věci vábí cizince — a ta kommunikace ! Yři každém přechodu přes ulici aby jsi se dal pojistit na život. Tramwaye, velocipedy, automobily, kočáry s jedním, dvěma i čtyřmi koňmi, to vše v divé směsici i•ítí se v závratném proudu kolem tebe, takže se ti Praha proti Římu zdá přece jen tichou beruškou proti hučícímu komáru — ač Pralra s Rín:em často bývá porovnávána.
Konečně došli jsme na 'náměstí sv. Petra. Aj, jaké to pocity ! »Stirj, noho, posvátná jsou místa, ]camlcoli kráčíš.« Samovolně jsme zastavili kroky své. Polský geniální spisovatel Síeukievicz končí svoje úchvatné dílo »Ouo vadis« (v Rímě ria všech rozích plakátované", v němž líčí zápas ]cřestanstva s polianstvem, resp. s Neronem, těmito vznešenými slovy: »A tak zmizel Nero jako uiizi vichr, bouře, požár, vojna nebo mor, ale basilika Petrova panuje dosud s výšin vatikánských městu i světu.« Zde tedy sto-jíme před basilikou tou ! Hle, tam obelisk ten uprostřed náměstí, — týž, který stával v cirku Neronově, jak podává nám na svém velkolepém obrazu mistr Styka ! A vmysli naší vyvstává vzpomínka na Siemieradzkiho hořící pocliodně Neronovy, na tisíceronásobné křížováni, na ten mocný zápas dvou světů, který se na tomto místě odehrál. Gsellfells praví: »Byly doby v dějinách římských, kdy osud nového náboženství křestanského visel téměř na nitce, a jeclině vzpomínka na křestanské mučennilzy, která se zde živě udržovala, vzpružila opět klesající mysl.« Se srdcem rozechvěným kráčíme pomalu dál. Tam v pravo, tot vatikánský palác ! Příčina sporů mnohých. "Pěch I r.00o pokojů jest trnem v oku přemnohým. llvě zásady se tu utkávají: Papeže Mikuláše V., který pra-vil, že »třeba jest postaviti na tomto místě nejslavnější palác celého světa, v němž by nejen kardinálové, ale i všecky

úřady papežského dvoru měly svoje obydlí, aby široké vrstvy lidu velikostí a vznešeností tolio, co vidí, posilněni byli ve slabé víi'e své v Bolia neviditelného.« Liberální strana zase volá : Kristus ne-měl žádných paláců, a tak také církev katolická má se representovati svojí chudobou. Avšak zaneclime reflexí a po-stupme již dále. Kolem onolio žulovélio jelilanu vidíme dva mohutné vodotrysky, které velkou část náměstí svlažují, což zajisté v horké Italii má svi'ij zvláštní význam. Proto v Rímě tolilz vodotrysků a fontan. Kolem nás vine se čtyřmi řadami mohutné sloupořadí — asi 300 dorických sloupů, a natí nimi 192 velikých soch svatých a světic hlásá slávu Spasitele.
Po ohromném schodišti kráčíme ku velech.rámu sv. Petra, a již nastává shon — nebol v okamžiku radíme se v jeden šik, odznaky ozdobujeme prsa svá, zvláštními lístky jsouce opatřeni, abychom se jimi mohli každému na požádání vykázati. Ti štastní vyvolenci, ]cteří byli určeni ]tu zvláštni audienci, měli lístky zvláštní, tuším oranžové barvy, a my obyčejní smrtehiíci, kaplani atd. vyjadřovali jsme si položertem a polo clo opravily soustrast. Nebot bychom byli všicluii rádi si odnesli pro celý život upomínl.u, že jsme mluvili s talc slavným papežem — a což doma kdybychom se tím byli mohli pochlubiti! Avšak každý musí uznati, že je naprosto nemožno, aby se toho štěstí dostalo všem. Vždyt jsme nebyli ani sami z Cech a Moravy. Bylot v ten den ustanoveno poutníltů na 6000, kteří měli sv. Otce spatřiti. Byli to kromě nás poutníci z diecése bordeauxské, fiesolslcé, z Umbrie, Kalabrie, 60o poutuiků ze Spauěl, nčl.tci-í i z Ameriky. Museli jsme se tedy spokojiti, jen lcclyž budeme alespoň talc štastnými, že sv. Otce uvidíme a jeho požehnání si domů přineseme. A my Ceši jsme jej viděli liezl:y z blízka, neboť se nám na přímluvu nejclůst. p. arcibiskupa dostalo štěstí, že jsme stáli ihned u confesse sv. Petra (hlavní oltář), na jehož stupních sv. Otec stanouti měl. Celcali jsme téměř dvě hodiny, měli jsme tedy dosti času prohlédnouti si svoje okolí. Vše září zlatem, leskne se mramorem a vzácnými draliolcamy. Nádherná mosaii<a, kterou jsme si na cestě ke kopuli později z blízka prolilédli, působí tu dojmem úchvatným, každá socha, každý náhrobek tof umělecký div. Každá kaple, jichž tu celá