1*

-83

Jelikož veledůležitá pro správnou repro(lukci theorie ta není až dosud předmětem učebné osnovy ]couservatorií — a specielně u nás v Cechách téměř zná-mou není, proto právě vytknuli jsme si v dnešní úvaze stručně o dotčené theorii promluviti, jsouce toho přesvědčení, že i méně nadaným dirigentům poskytuje ona toho, čeho jim příroda sama odepi•ela, to jest: analytickélio ducha. K zevrubnému studiu odporučujeme, pokud domácícli spisů směru toho není, dotčené již dílo Riemannovo, jakož i jeho: Musikalische Formeulehre.*)
Rhythmilca a metrika. Nejmenší částky čili prvky hudebního organismu jsou skupiny o dvou až tří, někdy i více po sobě nastupujících tonech, jimž právem přísluší název: motiv, t. j. lrybný živel.
Každý motiv má svého vrcliolu, své těžké doby čili svého přízvuku. Nejúplnějšího obrazce organického vzniku, vzrůstu a zániku poslcytují motivy, počínající crescendem a zakončující decrescendem. Na př.:
r • • nebo •	• • nebo
1	I
• • • • • • Í l
Crescendem metrických motivů při-bývá v nepatrné takřka míře na iychlosti — a decrescendem ubývá v témže poměru směrem opačným na rychlosti. Přesné á tempo jest dle tolio pouze na
') V Lipsku, u Maxe Hesseho.

začátku a konci motivu; přesnost časoměrných hodnot (rázy a jejich doby po-družné) není dle toho perfelctnou, nýbrž minimálně modifikovanou.L toho následuje, že metricky přesná hra (v obecné mluvě hra podle taktu) zřídka jen bývá umělecleou; naopak bývá obyčejně bez-významnou, mrtvou, těžkopádnou, pohybu stroje podobnou.
Vedle těclito umělecky dokonalejšicll motivů vyskytují se i méně dokonalé, jelikož jednostranné, budto ve formě crescendové :
Í Í I r Í Í	Í Í Í
nebo decresceudové:
i	I	i	i	I	!	I	I	I
Cresceudové motivy mají vlastnost tvarů k větším hodnotám metrickým spějícícli, decrescencíové oproti těmto zase vlastnost zakončujících tvarů; mohou se však i pi•i samém začátku skladby neb některé periody vyskytnouti, jako na př.:
Scliázející jednotalctového métra část dlužno v duchu dopiniti takto:
r r•	c• r••  r r

(Pokračování.

Vzpomínky z pouti římské.
Sděluje josef Vomočil, kaplan v Jičíně. (Pokračování.

(Audience u sv. Otce.)
Přiblížil se kýžený den — 2~. dubna — kdy mělo nám býti dopřáno spatřiti zázrak 19. století: devadesátiletého starce, otce křestanstva, v piné síle a svěžesti ducha. Skepticismus nělcterýcli, lzteří na př. i v Loretě svíráni mnohými pochybnostmi procházeli svatyní, ustoupil zde hlubokému rozechvění -- vždyt jsme se stále po cestě strachovali, »aby se nám to nepokazilo«, aby do tolio nevkročila nějaká náhlá, okamžitá choroba. »Sedmdesáte let živ jest člověk, osmdesáti zřídka se dočká«, »Jako pára jest život člověka« — takové a podobné nápady

vtíral;, se nám v mysl, a proto ta radost, když chmury obav zaplašeny a den ten se konečně přiblížil. »V Rímě býti a papeže neviděti« — se na nás již nevypini.
Ač audience ustanovena teprve na dobu polední, my vyšli již v 7 hod, ráno (tentokráte chtěli jsme jíti pěšky), nebot jsme si měli poříditi ještě všelijaké maličkosti, devotionalie, abychom měli domů co přinésti. Nakoupili jsme si toho dosti — ruce i kapsy byly piné, ale kdybych byl věděl, jak vzácnými budou tyto drobnosti doma, byl bych jich nakoupil ještě více. Tam s tím na sta lidí chodí po