YRI Is~
ČASOPIS
pro l (ntolickoll hudlm j1osvÚtllull
v Čechách, na Moravě a ve Slezsku,
zároveň
ORGrAN OUGNÉ JUNOxY C)rnxXLSl É.
Majitel, vydavatel a redaktor:
1900, Roč XXVII,	F. J. LEHNER.	Číslo 11, a 12,
~luwnnnuunnmm~uumnnnnumnwinmm~unnnnnnnnnnnnmuminmunnnnimm~n:nnnruuwnu r—innnuunuu nmmi.rnrunumununnunnmmnningg

O přednesu hudebním vzhledem ku vícehlasé
hudbě církevní.
Přednesl na exerciciích Cyrillských v Hradci Králové Frant. Jirásek, ředitel kůru v Jičíně. (Pokračování.

»Hudba jest idealni sloučení tonu a času,« praví L. Kěhler, známý paedagog hudební. S jinými uměnami, jmenovitě pak s architektonikou, ornamentikou, s básnictvím a rhetorikou sdílí hudba mnohých společných živlů. Rhythmiku hudební bylo zcela dobře srovnati s geometrickými tvary a ornamentalními figurami výtvarného umění. Zvláště pak s ly - rickým básnictvím sdílí hudba nápadně podobných, ne-li dokonce totožných živlů, jako na př.: metriku, takt, kolon, rhythmus, rým, eufonii. S básnictvím vůbec a specielně s rhetorikou sdílí hudba věto-sloví, byt i poněkud v smyslu přeneseném, dále i různé druhy přízvuku, především přízvuků dynamických a agogických, a pokud jde o přednes vokální skladby, i přízvuku emphaticicého.
Při veškerém tom participováni hudby na téměř všech uměnách, byt by někdy jen per analogiam, zůstává ]sudba přece jen uměnou více méně sféricleou a aethérickou, vulgo méně makavou, pončvadž existuje in concreto pouze za periodického chvění vzduchu při reprodukci skladby, kdežto uměny jiné, najmě výtvarné, chovají v sobě permanentní možnost aesthetických dojmu. Právě proto, že nelze aethérickou bytost hudby jednou pro vždy fixovati, aneb metaforicky ve smyslu spiritistů řečeno ducha jejího

trvale materialisovati (notopis činí zde výjimku toliko pro znalce), proto právě zavdala tato jako fata morgana mizící uměna nejednu příčinu k nejapnému filosofování; nebol všichni starší aesthetilcové, vyjma střízlivého Kanta a Herbarta, jsou si v tom svorni, že konečným účelem hudby jest: vyvolávati tak a tak uspoi•ádanými tony všelilceré pocity, nálady i affekty, při nejmenším je do jisté míry imitovati; ba mnozí z nich připisují hudbě dokonce moc, jak již shora podobně řečeno, illustrovati pomocí tonovélto materialu svět realný, zralou jedině přístupnu. V ohledu tom má i hypersensitivní básnictví mnoho na svědomí, vyučuje-li hudbu jako zjev z tajemných říší nadzemských.
' e i zvučného jména komponisté dali se proudem tím strhnouti a slepě kráčeli za fantomem hudebního realismu a mysticismu (dvou to v jiných oborech umění taki•ka vzájemně se vylučujících extremů), dokazují mnohé skladby jejich, jež tvoří prý obzvláštní kategorii skladby tak zv. programní hudbu.
Nebylo by nezajímavé, posvítiti poněkud obšírněji na hudební mysticismus, romantismus a realismus; vzdalovali bychom se však přílišně od vlastního jádra pojednání toho. Stačí v případě tom, vytknuti-li jsme nejhlavnější body z dějin