-74

hudby nezáleží na tonině, nýbrž jen na melodii, harmonii, rythmu a že možno v jedné a téže tonině stejně vyjádřiti veselost, jakož i bolest a žal. A zdá se, že tito mají pravdu. Cí víra nebyla by otřesena, pomyslí-li ua př. na ll dur a srovná-li bujnou radost ve finale drut,é symfonie, heroickou odhodlanost v prvním allegru klavírního tria op. 70. a klidný žal a touhu v adagiu velkého B dur tria od Beethovena, kteréžto kusy jsou vesměs psány v D dur. Tavme se předně : »Jest charakteristika toniny něco nového?« — »Ne, zrovna tak jako novou není liudba programní!« Přispělo by snad ku vysvětlení věci, kdybychom se s ně-čím historickým o ní vytasili? — Možná; každopádně by přivedly tyto historické vzpomínky mnohé kuriosity na světlo, a mezi jiným by nám ukázaly způsob cítění dřívějších hudebních učenců.
Nuže, vratme se o půl druhého století nazpět, do roku 1737, a s tím, co jsme nalezli tam, chceme srovnati náhledy roku 1757 a 1506 a čtenáři prozatím po-nechati, aby sám sobě všechno objasnil. IZídíme se při tom 1737 v Kamenici tištěnou knihou »Kurzgefasstes musikalisches Lexikon« (podáváme věrně ve slohu tehdejším). Pro náhledy dalších 5o roků užito bylo »hudební magaciny« od C. F. Cramera a pak následuje charakteristika, kterou okolo 1786 diktoval C. T. D. Schubart svému synu a kterou tento v roku 1806 v >-Ideách o aesthetice hudby, vydal.
l! r/vav. 1737. Má vlastnost velmi drzou, není však nezpůsobnou, když v ní chceme v rejoissancích radosti popustiti úzdu. Přece však může l/abilní komponista, obzvláště když doprovázející iustrutnenta clloisiruje, ji velmi dobře na cosi charmantního přelcřtiti a pal< i v případech, jež jsou bien tendre užiti. — 1787 Smíšení jasné veselosti a klidné vážnosti tvoří hlavní rys této toniny. Menetty a sonaty nejlépe se pro ri Hodí. — 1So6. C dur jest nejčistčí tonina. Charakter její: nevinnost, naivnost, mluva dítka.
(! W011. 1737. Nad míru milý, též smutný ton. Protože však sladké snadno se zmizí, nebude zle, nějakým mouvement-em je oživiti. Je-li však kus, který má přivecliti spánek (!), může se tato remarque ušetřiti a může se přirozeným způsobem dojíti cíle. — V knize z roku 1757 neprnrští se spisovatel de moll- tonin, protože prý charakter mollových tonin není tak ostf-e ohraničen, jako v Dur

toninách. — 1806. Vyznání láslcy a zároveň nářek nad neštastnou láskou. Všechno toužení a nařílcáti{ leží v tomto tonu.
(
 r ' dUT. 1737. Má mnoho insinuantního a povídavého v sobě, trochu se rád pyšní,
hodí se k serieusním a živým věcem. -- 1787. Vyšší stuperi veselosti než v C dur, spojený s miiohou srdečností. — 1806. Neříká nic.
G P1011. 1737. Jest to nejkrásnější ton, poněvadž nese s sebou mnoho líbeznosti, hodí se tedy ku něžnému, mírnému nářku a tím jest k temperované veselosti nad míru flexible. — 1787 a 1806 novyslovují se c této tonině.
I) rlxa•. 1737. Ostrý a tvrdý, svéhlavý, dobrý lc věcem hlučícím a povzbuzujícím. Může však tento ton též dáti návod k delikátním věcem, obzvlášt když m{sto klariny flétna, a místo tympau housle (!) dominují. 1747. Vážnost jest potlačena, jemnost zmizí a rozpustilá, mnohdy nízká veselost vstoupí na jejich m{sto. Tonina bláznivých kusů. --- i8o6. Ton triumfu, halleluja, řevu války, písně vítězství.
I) uanll. 1737. Má v sobě cosi devotního, tichého, též cosi velkého, příjemného, spokojeného. To však nevadí, aby se v něm nemohlo psáti con succis něco veselejšího, plynného. 1506. Těžká ženskost, která spleen a dusno rodí.
J t1~ra. 1717. Tento tou velice dojímá, jakkoli mnoho září a více k naříkajícím a smutným passiím, nežli ku divertissemeuts se kloní. Dobře se Hodí ku věcem, psaným pro housle. — 1757. Něco pýchy pojí se s veselost{ D dur a seslabuje toto. -- 18o6. Vyjevení čisté lásky, spokojenost se svým stavem, mladistvá bujnost; na-děje na shledání při loučení, důvěra v Boha.
_4 M(41. 1737. Má vážný a skvělý affekt, jenž však může býti veden 1<u lichocení. Od přírody jest zvul< tohoto tonu mírný a může se upotřebiti skoro 1<u všem duševním dojmiun. Jest při tom nad míru sladký. — 1506. Nábožná mírnost a měkkost charakteru.
E r/vav. 1737. Vypovídá zoufalou anebo docela smrtelnou žalost ; jest nejpohodlnější pro extremní věci, ku vyjádření něčeho beznadějného, má cosi ostrého, trpícího, pronikavého, takže se nemůže porovnati s ničím lépe, nežli s rozloučením duše s tělem (sic!). — 1787. Pýcha vystupuje a stává se odpornou ! — 1806. 1llasité výskání, usměvavá radost a ne-vinný požitek.