-72

Papež Urban IV. zavedl r. 1264 pro celou církev slavnost Božího Těla, Sv. Tomáši Akvinskému svěřen úkol vypracovati celé officium pro mešní lcniliu i breviář, jehož částí jest i tato sekvence. Od XIV. století byla tato selcveuce pře-ložena do všech téměí• křestanských jazyků. V nejsvětější Svátosti oltái-ní chová církev svůj nejdražší poklad, svélio božského Spasitele. `velebná Svátost vtiskuje církvi zračitě pečet božskosti, jest zárukou Božího požehnání její činnostem, jest jí útočištěm v nebezpečích, štítem ochranným v boji, odměnou ve vítězství a jedinou její slávou. Velebná Svátost jest studnicí napiněnou nejhlubším tajemstvím sv, víry a proto pouze duše andělské, mezi něž náleží především sv. Tomáš Akvinský, mohou se odvážiti opěvovati toto vznešené tajemství. A sv. Tomáš vypinil úlohu svou dokonale. Dogmatická přesnost snoubí se v hymnu »Lauda Sion« s poetickým vzletem; báseň ukazuje nám sv. Tomáše nejen jako hlubokéhomyslitele, nýbrž i jako velenadaného básníka. I ryze dogmatické části jsou lýricky provanuty, že téměř nepozoro-vaně mění se v hymnus ve velebnou píseil.
Dlouhým rozjímáním o velebné Svátosti dojat, počíná básník vzletnou strofou ,,Lauda Sion Salvatorem ...« »Chval Sione, Spasitele, chval Pastýře, Viidce vřele, prozpěvuj mu v pístiich čest. Rozezvuč sek chválám Krále, nemůž zpěv říct dokonale, jak On velký, dobrý jest«. Vzlet a mohutný cit, který zvláště v první sloze se jeví, zadržován jest poněkud v následujících slohácli ryze dogmatickým obsahem, až konečně opět celou svou silou rozproudí se v poslední sloze v tklivé prosbě ke Spasiteli: »Pastýři, Ty pravý clilebe, chraň nás, pas, a sytiž s nebe v tomto časném údolí. Necht lid, jenž jest z tvého stáda, hostiny tvé ne-postrádá na nebeském zástolí«.

Básník vybídnuv v první sloze všeobecně ku chvále božského Spasitele, obral si za předmět svého chvalozpěvu zvláštní thema, chléb života totiž, jejž Kristus Pán při poslední večeři svým učedníkům podal. Chvála má především toho dne nadšeně prouditi ze srdci našich, kdy připomínáme si den ustanovení hodů, jichž předobrazem by] beránek velikonoční ve Starém Zákoně. Kristus Pán ustanovil Hody ty z vellcé lásky k nám, a dle rozkazu Páně pí-ipravují je ustavičně v církvi kněží, kdykoliv přinášejí na oltáři obét spásy, t. j. kdykoliv obnovují obět přinešenou na Golgotě.
Jak vznešené věci skrývají se pod způsobami chleba a vína - tělo Kristovo jakožto pokrm, a krev jeho jakožto nápoj. (7.) A třeba by lámala se způsoba chleba, třeba by tisíce najednou přijímali — Kristus zůstává celý, nedotknutý. (S.) Toliko v ítčincích sv. pí•ijímání jeví se rozdíl: kdo nehodně přijímá — smrt si připravuje.
Potom básník jakoby prstem ukazuje na hostii, na tento cliléb života, jenž s nebe přichází, na nějž andělé v nebi patří (chléb andělů), jenž nás v tomto pozemském vyhnanství posilňuje a záruku podává, že jsme v pravdě dítkami božími, jsouce hodni takového pokrmu, jehož vzácnost vysvítá ze ctihodných pi-edobrazii oběti Abrahamovy a many. Končí pak hymnus prosbou k dobrému Pastýi•i, když nás ovečky své zde na pastvu tak vzácnou vede, by uvedl nás jedenkráte i na luhy radostí nebeských, aby nás učinil svými stolovník- při hostině andělsizé'}.
Nápěv k této sekvenci byl vzat od jedné starší a oblíbené sekvence k uctění sv. kříže (Laudes crucis attolamus od Adama od Sv. Viktora). Prozrazuje francouzslLého původce a není prosta liudebnícll tvrdostí.

Sekvence o svátcích Sedmibolestné Panny 'Marie:
Stabat Tater dolorosa,	Stála Matka bolestivá,	
Juxta trucem lacrymosa,	Podle křiče žalostivá,	
Dum pendebat Filius.	Na němžto Syn její pněl.	
Cujus animam gementem,	V duši její roztoužené,	
Contristatam et dolentem,	U zármutek pohroužené	
Pertransivit g]adius.	Ostrý meč hluboce tkvěl.	
O quam tristis et afflicta	ó, jak smutná, zkormoucená,	
Fuit illa benedicta	Byla Matka vyvolená,	
Mater Unigeniti!	Jíž sám Bůh za syna dán!	
*) Z hnihy prof. Dra. Josefa Kupky w0 mši svaté<, již čtenářům duchovního stavu vřele doporučujeme.