-69
Vzpomínky z pouti římské.
Sděluje Josef Vomočil, kaplan v Jičíně. (Pokračováni.)

Bylo drre 3o. dubna, v předvečer 1. máje, kdy vzpomněl jsem si na svůj domov, na Jičín, zvláště na první májovou pobožnost, která se zde koná vždy spůsobem slavnostním. Byl jsem až dosud vždy přítomen. Tato pobožnost mi velice při-rostla k srdci, nejen proto, že jsem pozoroval, že vábí k sobě kruhy, které jinak málo do chrámu Páně zavítají a že tudíž možno zde i k širším vrstvám s kazatelny promluviti, ale i proto, že jsem ji sám v Jičíně zavedl, nedbaje výtek, že uvaluji nové břemeno na duchovní správu. Proto jsem se vždycky tak rád súčastnil pobožnosti této, a dnes — vysoké Apeniny a ještě vyšší Alpy dělí mne od milého Jičína a proto omeziti se musím pouze na své vzpomínky. A ty mi připomínají všecky ty krásné chvíle, kdy svatyně naše podvečer vždy oživla, kdy prostorami jejími zavznivaly zvuley písní mariánských, a zvláště středa a sobota stávaly se dny slavnostními, poněvadž bývá vždy kázání a slavnostnější zpěvy na kůru. Mohu říci, že naše pěvecké síly se vždy téměř předliáněly v ušlechtilých produkcích, aby se staly promluvám s kazatelny něžným doplňkem — proto také vídáme, že zbožní starci a stařenky již na hodinu napřed chvátají, aby si zabezpečili místa svá, bývá viděti i povozy, přivážející z okolí posluchače a ctitely marianské.
To všechno se mi vybavovalo v pa-měti v předvečer 1. máje. Avšak — odejděte chmury stesku a touhy po domově. Vždyt katolická víra a katolické pobožnosti neomezují se pouze na českou vlast — ale i co jednou uznáno za dobré a co zvláště církevní autoritou bylo povoleno a odporučeno, to šíří se bleskurychle světem -- a proto i v Rírně nalezli jsme v předvečer 1. máje podobný ruch a šum ve svatyních, jakou nás. Ovšem, že pobožnosti tyto nekonají se ve všech kostelích v dobu stejnou. Nás seveřany ovšem překvapuje, že mnohé kostely oživují teprve v 9 hodin večer — jest to něco analogického s divadly a vůbec se společenským životem italským, který se následkem velikélio vedra denního pro-tahuje až do pozdního večera — a tak také májová pobožnost koná se zde v 8, někde až v 9 hodin večer. V jiných kostelích — a sice ve většině, koná se v 11 hodin dopoledne. Slavnosti tyto, zvláště

podvečer, působí dojmem přímo báječným. Na sta, ba na tisíce světel ozařuje leskem svým vznešené prostory chrámové — v ]costele s. Maria sopra Mi-nerva napočítali jsme kolem i5oo svicí. My, kteří sbíráme po zlatkách ve městě na světlo, jsme pravými žebráky. Nám zdálo se to jako v pohádce. Až skoro příliš nás oslriovalo toto intensivní světlo. Ale italský lid to snad neúprosně žádá, nebot jsme pozorovali, že čím větší kde illuminace, tím hojnější návštěva. Italové jsou samý oheri — a chtí jej míti i v kostele, i na kazatelně.
Poslouchal jsem májové kázání — lapal jsem každé slovíčko — a není to tak lehké. Nebot řeě tato byla opravdovým vodopádem slov, řinoucím se s výše kazatelny do shromážděného zástupu.
Kazatelna italská nemá podobu kazatelen našich. Jest to prostranné podium, po kterém se řečník libovolně prochází, nejsa oblečen v rochetu, nýbrž pouze v klerice, s biretem na Hlavě. Gestikulace úžasná. Typ pravého Itala. Mluva srázná, jako když tisíce zrnek řítí se ve propast a přece každé to zrnko možno spatřiti, tak také zde — tisíce slov řine se v rychlém tempu za sebou aniž by řeč sama trpěla na srozumitelnosti. Pozoroval jsem, že mluví o příčinách úcty marianské a nebyla to řeč fádní, všední, tušil jsem, že stojím před nějakým slavným kazatelem, jehož řeč není sláma, ale duch. Tázal jsem se po jeho jméně neb stavu, avšak nikdo z přítomných ho neznal. To bylo v kostele del Jesú, který náleží Jesuitům, byl tedy ten kazatel zajisté také jesuita a to jsou přece jen chlapíci, at si říká kdo chce, co chce.
Poněvadž však toto kázání se protáhlo do 12 hodin a já musel již odejít a chtěl jsem přece taleé slyšet římský májový zpěv, proto jsem se doptal, kde bude večer pobožnost a bylo mi sděleno, že v nedalelzém kostele »apud stigmata«. Dobrá — půjdeme tedy tam.
Přišli jsme právě na litanie. Nejsem sice žádným výstředním gregorianským rigoristou, který se třese při každé líbeznější a přístupnější melodii, ale co tady se dělo na kůře, to nebylo divadlo, to byla již ohavnost spuštěni, to byl tingltangl. Připomínám však: hlasy krásné, ba výtečné, zvláště tenorové. Dříve než