-68‑

quintett. Přednes nebyl dilletantský, nýbrž virtuosní. Jednatel Cyrillské Jednoty, P. Josef Vomočil, předčítal z =Cyrilla« rozmarně psané upomínky z letošní své pouti římské, řídil pak sbory dívčí, účinkoval vydatně v komorní hudbě a jevil se vůbec býti duší veškerého hudebního ruchu jičínské intelligence, která svým spoluúčinkováním výmluvným spůsobem dala na jevo, že vítá a cení snahy, které Cyrillská jednota s láskou a nadšením pěstuje. Jímala-li komorní hudba jemností a oduševnělým přednesem, sbory dívčí něžnou lahodou, nesla se kantáta Křížkovského, »Sv. Cyrill a Method«, dvoranou jako velebný hymnus vděku, jímž vděčný národ své apoštoly velebí. Krásné hudební večery ušlechtile zakončovaly každodenní práci Cyrillskou a zůstanou veškerým Cyrillistům v milé upomínce.
Exercicie diecésním předsedou drem

Josefem Mrštikenl srdečně zahájené, rovněž srdečně zakončil E. Saska, předseda jičínské Jednoty Cyrillské, která tak znamenitě se osvědčila, předeslav přednášku »O potřebě reformy lidového zpěvu chrámového«, načež s přítomnými mile a přátelsky se rozžehnal.
Výlet do Prachovských skal byl vítaným závěrkem jičínského pobytu. Přeutěšené rozhledy na všecky strany z různých vyhlídek, po kterých nás vodil přelaskavý vůdce, prof. Smolař, rozkošná panoramata, která se před zraky našimi jako v pohádce objevovala, věnec hor vnaclně lemujících obzor kol-kolem, nasvědčují tomu, že pravdu dí, kteří krajinu tuto praví býti rájem země české. V ráji českém neschází ani sbor slavíčků v Jičínské Jednotě Cyrillské, jejichž zpěvem srdce okřává.
Lelaner.

Církevní ustanovení posvátného zpěvu se týkající.
Podává Fr. Hrubfk.

Dne 2. května t. r. rozhodl posv. sbor obřadový o těchto dvou otázkách:
1. "Zdali dostačí, když při zpívaném requiem o výročním dnu v širším smyslu t) kněz sátn říká sekvenci uDies iraec, aniž by ji chór zpíval, či je-li chór také po-vinen ji zpívati? -- Odpověd zní, že ne-stačí, aby jenom kněz sám ji říkal, nýbrž také chór musí ji přednésti.2)
II. V kathedrále T. při mši sv. i hodinkách jednu část toho, co se má zpívati, nahražovali pouze hrou na varhany, anlL by to, co by se při tom mělo recitovati, někdo srozumitelným hlasem říkal jsa provázen varhanami, nýbrž každý si dotyčné části (ale jen v hodinkách) pro sebe odříkal. Na otázku, jak se jest v té příčině na dále zachovatí, dána odpověd: Budiž napiněn předpis Ceremoniale Episcoporum; 3) předpis ten jest obsažen
') Anniversaria late sumpta, výroční den úmrtí v širším smyslu, jest ten, kdy zádušní mše sv. každoročně se koná v jistý den, ale ne v den úmrtí toho, za nějž se slouží.
2) Bud celou zpívati anebo zpívati ty části, které ráz prosby mají, ostatní recitovati.
') S. R. C. decretum Tirasonen ad VI. et IX., VI.: An sufficiat ut in quibusdam Missis de Requiem, anniversariis late sumptis, quae in hac Cathedrali (t. j. Tirasonensi) cum Diacono et Sub

v kn. L, kap. XXVIII. a zní: »Quandocumque per organum figuratur aliquid cantari, seu responderi alternatim versiculis Hymnorum aut Canticorum, ab aliquo de choro intelligibili voce pronuntietur, id, quod ab organo respondendum est. Tedy na př. v nešporách, neopakují-li se antifony po žalmech, nesmějí se jen přehráti, nýbrž musí býti jasným hlasem recitovány a recitace varhanami provázena. Podobně verše hymnů, které se střídavě zpívají a recitují. Ve mši sv. Inožno střídavě zpívati a recitovati Kyrie eleison, Gloria, Sanctus a Agnus Dei. Nesmí se ovšem nic recitovati z Credo, které c e l é musí chór zpívati. (Cerem. episcopor. 1. c.)
diacono cantantur, Sequentia Dies irae legatur tantum a celebrante, aut debeat etiam cantari a choro?
XI.: Cum organum pulsatur tam in officio divino quam in Missa non est cantor qui, ut statuit Caerem. Episcoporum, lib. I., cap. XXVIII., intelligibili voce pronuntiet quod per organum figuratur cantari; sed unusquisquc de choro in Officio Divino, non vero in Missa, submissa voce dicit quae ad sonitum organi omittuntur. Quid in posterum agendum ?
Et S. R. C.... rescribendum censuit:
ad VI.: N e g a t i v e ad primam partem, a f f i r-m a t i v e ad secundam.
ad IX.: Stetur Caeremoniali Episcoporum. Atque ita rescripsit die 2. Maii 1900.