— 63 —

schůze starati se musí, a jiné ještě důvody radily k odročení valné hromady až na dobu příhodnější. Kcž by popřál F3 h pevnějšího zdraví, abych

usilovněji věnovati se mohl zdárnějšímu působení naší jednoty.
P. Meth. Heřm. Nývlt O. S. IQ., t. č. předseda.

Literatura hudební.

Před čtvrtstoletím zvěstovaly červánky blížící se jaro novélio směru liudby církevní. 13yly to slibné, ač ne právě laltodué počátky úmorné, avšak záslužné práce, opatřiti pro nejjednodušší prostředky, určitěji vyjádřeno, pro školácké kůry chrámové tahové skladby, které by sblížily se s názory o pravé hudbě církevní, současně ale vyhověly poměrům řekněme draliotuím. Neschůdnou byla cesta od směru staroklasickélio ku směru novodobému, mezi hudbu círlcevt;í a oratorní postavenému a novějšími hudebními prostředky zdol.oualému. Cesta zmíněná zarostla býlím uevlcusué odrůdy hudby operetní, literou zplodily nepříznivé poměry draliotní, t. j. nedostatečná hmotná přízeii hudbě posvátné propůjčena. I {udebními plody, které na mladém keři obrodu hudby církevní vypučely, živily se též mnoha vell:omč~tsl: hůry chrámové.
Staré pevné harmonické základy diatonicl:é, zdroj liudby sborové, k ni:muž druží se místy vliodnč užitý živel chromatický, a vedle tohoto církevního lilaholu jednolilasý prostinký nápěv z nálady cliorálové vzniklý, tak vyzněl dojem směru obrodného. Harmonie, jalo bohaté umění hudbu absolutní dopltiující či spíše nad touto vítězící, jest lilubol:é a rozsáhlé jako vesmír světový.
Stále nové a tajemnější jsou stezky harmonických dojmů, které říše liudby, instrumentální nám poskytuje, běda však zle pocllodil dosud každý, kdo kolorit tělesa instrumentálního tělesem vol:álníui nahraditi neb pouze napodobiti se snažil.
Snaha rcformatorů, přivésti starol:I,I-sickou polyfonii v prvé řadě 1: největší platnosti, nemohla se všude trvale usi Litečniti hlavně za příčinou neblaliýcli poměrů drahotních, v nichž velkoměstské lotry většinou utonuly. :llaloměstslcé a vesnické kůry pal: odkázané výhradně na ochotu moderuílio občanstva a jelio dcrwtu, skýtaly a poskytují dosud hudební výko,ty odpovídající v tšiuou

modernímu smyslu jmenovaného množství.
Jak dalece zpola nebo úpině placená ochota velkoměstsl:élio personálu kilru chrámového novodobé tradici vyhověla (míním určitě umí:lecky-poctivé "), to závisí od okolností »člověka určujících«.
Konečně žádný hudebník nové doby nebude upjatým vůči novým ideám na rozumný základ přesného vedení lilasú sborových postaveným. Ani tedy Cyrillisuius není a nikdy nebyl odpůrcem spali novodobých. ~všecky novější vymoženosti činnosti skladatelské vice méně hol-dují instrumentálnímu stněra lludebuímu, který jest otcem vohtého systému clu-omatického.
S potěšením jest >Cyrillu« zazuaulenati přirozený postup, který po Ilruškovýclt skladbách, po Skulierském, Foersterově »solennis, a j, jasně vystupuje ve skladbách, o nichž dnes struční pro-mluviti dlužno a jichž všeobecná nálada vzdor patrnému modernismu círl:evníulu cítění není na újmu, nýbrž namnoze velebným rozmachem hudebním onu stránl:u reliiosní utvrzuje a sílí.
Mutettorum tonus II. \ moterta pro festis priucipalibus ad cantum et altum (tenorem et bassum ad libitum) oryano concinente. Autore C a r o 1 o S t e c k e r, op. S. lirbánel:, Praha.
Sbírka dvouhlasých motett, o jichž praktícké hodnotě v »Cyrillu« častěji zmínka byla učiněna a kteráž sbírka pro drahotu partitury i hlasú našim snaživým kůrům nepřístupnou se stala, jest práce přičinlivého nejpřednějšího českélio tltcoretika a nepotřebuje zvláštního do-poručení. Zpěvnost, přesná deklamace a vkusná forma staví Steckcrova ntotetta do řady eminentních, lehce pí-ístupuých skladeb církevních. Pokud pisateli známo, dospěla sbírka 1: sešitu 111. Sešit 11, vě‑
*j Obehu(lniekč velkoměstské reklamu novinářské, dle nichž provozuje se dílu pouz , dle jména, ve skutečností ale ze dvou třetin ncrnInč atd., atd., nepovažuji za opravdový umělecký s',,utek, v ohledu církevně-hudebním pak tím menší jest úspěch, čím více jedná se o oslavu jednotlivých účinkujících osob.