-5g

veselé náladě, že nemohly se udržeti smíchu a raději odešly. V tom, když vy-jednáváme s vozkou, který už pořád volá, že je čas překročen a že musí do-stat více -- jde jistý benediktin okolo, jemuž jsme se svěřili se svými rozpaky a na důkaz pravdivosti předvedli jsme jej před obrovský plakát, který zářil na jedné blízké zdi. Když jej přečetl, usmál se a pravil: »Vy hledáte zde ten koncert? Vždyt to je v ~I i 1 á n ě. Podívejte se, tady dole v koutečku je písmenami — ovšem nepatrnými napsáno, že tento plakát je vytištěn v Miláně.« O, cesta tedy daleká, marné volání. Smíchu ne-bylo konce od tohoto okamžiku. Tedy po audienci, po interwievu ! Moje sny zůstaly pouhým snem, moje úzkosti s italskou latinou byly úpině bezpi•edmětnými. Jen jedno jsme nemohli pochopit: My

u nás v Čechách, když oznamujeme plakátem nějakou produkci, napíšeme vždycky, k d e se ta produkce koná. O tom jsme však jediného slůvka na celém plakátu nenalezli. Jak tedy máme souditi, když ulice, kterými jsme procházeli, byly přece ulice římské, zdi těmi plakáty polepené, byly přece zdi římské? Kdo za to, že náhodou v Rimě i v Miláně je kostel s. Maria della pace a ulice via dogana? Inu jiná země, jiné zvyky a mravy. Když jsme přijeli do Florencie na cestě zpáteční, přivítaly nás a zdálo se nám, jako by se na nás usmívaly zase ty staré známé plakáty, ale my všichni zvolali: »O do té pasti se už ne-necháme chytit.« A patrně jsme vysvodili dušičku, nebol jsme to vykřikli všichni najednou.
(Pokračování.)

Kůr chrámový a velkoměstské poměry.
Napsal Jan Ev. Zelinka. (Pokračování.)

Bez lásky a nadšeni, bez snahy a dobré vůle nemá ostatně činnost na kúru chrámovém výsledku žádoucího, ani kdyby prostředků by1 nadbytek. Až dosud ovšem skoro všude prostředků trvalých schází. Ochota a láska mizí bud docela, anebo jeví se pouze dočasně se strany členů sboru (personálu) kúru, bez něhož kůr chrámový kůrem v pravém slova smyslu býti přestává. Příčinou toho není však chorál a z něho plynoucí hudba chrámová, nýbrž poméry drahotní, poměry velkoměstské, které každ}, sebe ideálnější podnik mění více méně v živnost.
V době nejnovější stalo se koncertování vrcholem snažení uměleckého na roli církevně-hudební. Prospěje-li toto v žádoucí míře zvelebení hudby církevní, jest otázkou velmi palčivou.
Frant. Chlum (1848—1895), zasloužilý spisovatel »Cyrillské školy zpěvu«, ideální učitel sborové školy Cyrillské při Akademii křestanské v Praze a dirigent kůru chrámového u sv. Jiljí (u 00. Dominikánů), kterémuž kůru škola sborová výborem Obecné jednoty Cyrillské pro-půjčena byla (dle znění protokolu jednoty), věnoval účelu kůru sobě svěřeného veškeré duševní síly. Příčinou jeho nezhojitelné choroby duševní, pochodící z přílišného, do pozdního večera trvajícího

vyučování, byla okolnost, že odkázán byl s činností svou na nejistou ochotu žáků svých. Ovocem této perné a v nejvyšší míře záslužné práce byly výkony většinou pro obrodný směr církevně-hudební směrodatné. Po skoro 18tileté paedagogické činnosti byl konečně obětavý ředitel kůru odkázán více méně stále na malý začátečnický dorost, se kterým malý, tu a tam větší skladbou promísený repertoire přesně provozoval. Řid. Chlum často stěžoval sobě pisateli těchto řádků, a poukazoval, jak větší zralejší pěvkyně a pěvci s menším dorostem spoluúčinkovati se ostýchají, až konečně z kůru úpině zmizí, nebo, jak po-znamenal, »kolem kostela se procházejí.«
jmenovaná škola pěvecká, založená Obecnou Jednotou Cyrillskou co hudební odbor Akademie křestanské v Praze, za příčinou vzdělání schopných sil pěveckých pro kůr chrámový, proměněna mimovolně většinou v průpravnu pro solový i sborový zpěv divadelní, též částečně pro zpěv, jaký pěstují jednoty pěvecké pro zálibu a vzdělání soukromné. Ejhle, tak působí všeobecný velkoměstský život ve spojení s poměry drahotními ! Co platna jest činnost učitele, co platna horlivost přátel vážné muzy, když uměni hledá buď výživu, neb blýskání se veřejným koncertováním.