— 56 —
Vzpomínky z pouti římské.
Sděluje josef Vomočil, kaplan v Jičíně.

Hudba italská! Koho by nezajímalo slyšeti něco takového, dověděti se něco o zemi, kde bylinka tato vyrostla nebo aspoň nejvíce vždy pěstována byla? Slovo : »italská opera« »italská arie« je známo každému dítěti. Při slovu tom mimovolně letí nám kolem hlavy jména: Rossini, Bellini, Verdi atd.
Leč italské umění hudební není za-stoupeno jen skladateli světskými. Itlá též své pěstitele v oboru církevním, v hudbě chrámové. Sladká jména italská: Palestrina, Orlando Lasso -- jsou skutečnými livězdami na obzoru huclebním vůbec.
Není tedy divu, že při své cestě do sv. města a po Italii vůbec zatoužil jsem poznati teplý ten kraj také v této příčině.
Dovolím si ct. čtenářstvu sděliti ně-které dojmy, jež jsem zažil na římské pouti své.
V první řadě zajímal mne ovšem zpěv chrámový. V upomínkách mých vyrojilo se mi vše, co jsem kdy čítával o Italii, dobré i zlé. Slýchával jsem o fenomenálnich hlasech, zvláště o pověstném tenoru italském, o vřelém, přímo horkokrevném přednesu jejich písní, o veselé letoře italské, a zvědavost má napjata byla jako luk. Avšak čítával jsem též o stinných stránkách : v hudbě světské že miluji lehkost; zpěvnost melodická že jest jim vrcholem krásna, v kostelích že slyšeti lze zpěv světácký, operní, namnoze i rozpustilý — a zvědavost má napjala se ještě více. "Zdali osobní zkušenost má srovná se s tím, co jsem čítal?
Přijeli jsme do Padovy. Dojem ne-příliš lichotivý. Ulice špinavé, žebrota číhá, ba chytá téměř za šosy ze všech stran. Jako včely z úlů svých vyrojil se celý zástup prodavačů a prodavaček, nabízejících spůsobem nejvýše dotěrným věci své, sotva že jsme se na ulici zjevili. Proto, když jsme vstoupili do prostor velebné kathedrály, bylo nám, jako bychom vstoupili do jiného kraje. A již tu poštěstilo se zni zachytiti první hudební dojem, nebot bylo mi dopřáno zaliráti si na varhany nové, asi před 4 roky zřízené. Ač nejsem odborníkem v mechanice varhanové, přece jen musím říci, že cítil jsem téměř pod rukama moderní vymoženosti konstrukce varhanové, slou

žící k důstojné oslavě sv. Antonína Paduanského. Yan kapelník dómu s velikou ochotou mi vše náležitě vysvětloval, sděliv mi, že stály kolem So.000 lir a vyloživ mi všechny rejstříky (asi Cio).
Vzpomněl jsem si pi•i tom na svůj domov, na děkanský clirám sv. Jakuba v Jičíně, který potřebuje nových varhan jako soli. Vzdělaný hudebník i prostý občan žádá slyšeti průvod komplikovaný, barvitý — avšak jalo jest to možno za časů nynějších, kdy jen ředitel-kouzelník dovede přivábiti na kůr síly spolehlivé a pilné, které by pravidelně zkoušky navštěvovaly a v kostelní hudbě se cvičili? Varhany mají nahraditi orchestr, jednotlivé rejstříky — tot jsou jednotlivé nástroje, které dodávají skladbě barvitosti a výrazu, nepřehlušujíce ovšem sboru pěveckého.
Jak jsem byl štasten, když mohutnými klenbami kathedrály sv. Antonína Pad. zaznívaly české zvuky naší písně lidové ! Těšil jsem se již, že se mi podobného štěstí dostane častěji, avšak naclěje moje se nesphiily. Nebot ani v Loretě, ani v Assissi, ani v Rímě ne-bylo naprosto možno užiti průvodu varhanového. Chrámy jak mraveniště, ve kterém se to všecko hemží, přichází a odchází — různé zpěvy zaznívají ze všech stran — ladné i neladné, někdy mi to připadalo, jakož když dva tři kolo-vrátky na jedné cestě obveselují srdce člověka pocestnélio. Myslel jsem, že pro památku se mi to podaří alespoň u sv. Petra v Rímě. Avšak, když jsem poznal situaci, ani jsem se o to nepokoušel. Nás tam vítala jiná muzika. Ustavičné bouchání, nepřetržité rány kladivem, ne-bol se činily přípravy lc veliké slavnosti : dvojího svatořečeni, jež mělo se vykonati na svátek nanebevstoupení Páně. Vzdal jsem se veškeré naděje a omezili jsme se pouze na zpěv bez průvodu.
Dříve než ještě promluvím o ostatních poměrech a o stavu chrámové hudby v Římě, musím sděliti ct. čtenářstvu, jak velikého štěstí se nám dostalo a jak velikou radostí byli jsme napiněni, když dověděli jsme se, že m i s t r Per o s i pořádá cyklus svých skladeb v ji-stém chrámu římském. Stalo se to takto : Bylo v sobotu d.ic 27. dub.ia, když jsme kráčeli: Dr. ItFrštík z Hradce Králové,