2•

-55

na kusy rozsekaná těla zajatců. Hroznou tu žertvu doprovázel dav lidu ohlušným řevem, více křiku než zpěvu podobným, z něhož ob chvíli ozývalo se jméno potvorného bůžka. A řev ten doprovázelo řinčení na ohromné kotle a na kovové desky a děsný zvuk dutých rohů a sáhodlouhých polnic. Zběsilé křepčení trvající až do umdlení, až kolující únavou k zemi klesali, zakončilo ukrutnou tu modloslužbu od Boha nevěrou obráceného pohanstva. Když kouzelný proutek čarodějův příšerný obraz temným soumrakem zastřel, bylo mi, jako bych z těžkého sna se byl probudil.
Soumrak novým čaroděje kouzlem zhoustl mžikem v tmavou noc. Na prostorné mýtině pralesa plápolaly ohně. V záři jejich mihaly se polo nahé, polo koží zahalené postavy rud}'ch mužů, jejich obličeje pomalovány a ramena, prsa i záda pitvornými obrazci ozdobena byla. V černé, husté, jako žíně silné vlasy jejich vpletena měli pestrá péra ptačí. Na ramenou visel spuštěný luk, na zádech toulec šípů a za pásem zbraň podobná malé širočině. Skříživše nohy pod sebe usedli do polokruhu na blízku největšího ohně. Konali válečnou poradu. Na zítří měla podniknuta býti výprava proti sousednímu nepřátelskému kmeni. Dohodnuvše se opekli na polo divokého kance, jejž před večerem jeden z rudochů ulovil a na ramenou do tábora při-nesl. Slavili válečnou hostinu. Naděje na vítězství a kořist rozjařila mysle hodovníků. Jeden z nich chopil se válečného rohu, druhý koží potaženého vy-hloubeného dřevěného špalku, třetí řinčivé kovové desky a hudba počala. Sotva že několik rázů v určitém tempu se ozvalo, vyskočil z polokruhu mladý muž a mávaje širočinkou, již z pasu dobyl, ve vzduchu, počal dle rhytmmu hudby úžasné skoky před muži, pak kolem ohně a konečně i přes oheň provozovati. Mužové ve sboru pěli zároveň válečnou píseň. Ku konci tanečník, aby znázornil, jak rubati bude dne zítřejšího nepřátelské rudocliy, mrštil sekerkou přes hlavy mužů, již ani brvou nepohnuli, do vzdáleného dubu, do něhož hrozný ná

stroj smrti hluboko se zaryl. Pak ně-kolika málo slzoky octl se u dubu, dobyl z něho své zbraně a na znamení své radosti, že nechybil a pochvaly došel, vyhodiv vysoko sekerku do vzduchu, dříve než země dopadla, báječnou obratností ji zachytil. Na to klidně a sebe-vědomě zasedl opět na své místo.
Kouzelník pokynul opět a na obzoru objevil se měsíc. Prales i s táborem amerických Sioux zmizel. Na místo něho objevilo se veliké pleso a na jeho břehu osada africk}"ech černochů. Každý domek, z bambusových tyčí roubený, spočíval na dřevěných sloupcích asi 2 Yf2 vysokých; střecha pokryta palachem. Vůkol srubů vysázeny palmy, jež metaly dlouhé stíny na prostranství uprostřed osady. Na pavlačích srubů hověli sobě v nočním chládku členové rodiny. Tu a tam ozýval se dívčí zpěv, doprovázený zvukem jakéhos strunového nástroje. Zpěv i doprovod měly rhytmus taneční. To bylo ovšem veliké pokušení pro křepké nožky taneechtivých černošek. Ruče se-stoupilo jich několik z pavlačí na prostranství a držíce malé bubínky, ověšené rozličnými zvonidly, v rukou dle taktu, který si na tamburiny dávaly a který ovšem s rythmem zpěvu a hudby na pavlači se shodoval, tančily z počátku sborem, pak každá o sobě, čím dále tím rušněji. Ku konci nebyl to již tanec, ale náruživé víření bez ladu a míry. Byl jsem věru rád, že stín palem halil nesmyslné skoky jejich a že proutek kouzelníkův ukončil rázem výjev rozvášněné smyslnosti tím, že vykouzlil opět stěnu, která na počátku bohoslužebných, válečných a zábavných ukázek básnického, hudebního a mimického umění pravěku zmizela.
Dobromyslný králevic pozoroval, že množství různých dojmů, jichž doznal jsem z vidu a poslechu tolika rozdivných předmětů a výjevů, unavilo poněkud ducha mého. Pravil tedy: »Než dále půjdeme, poodpočiň sobě hudby milovníku, a osvěžiš mysl tuto na pavlaně.« A otevřev dvéře vedoucí na výstupek zmizel mi s očí.