— 43

tiky,poetiky a v srovnávací historii hudby — a nikoliv jen v jakéms takéms studiu nauky o harmonii. Jedině hluboké vzdělání, skutečná a nikoliv pozlátková intelligence hudební zaručuje, ve spojení s přirozeným jemnocitem hudebním, přednes v kažclém oliledu dokonalý, ic němuž teclinická vyspělost tvoří pouhý elementární podklad. Rečená právě slova padají za naší doby tím více na váliu, jelikož dnešního dne po-číná již širší obecenstvo přísně rozlišovati uměleckou reprodukci od pouhé bravourní techniky kterouž začasté nevyspělý a méně nadaný hudebník zakrývá své ne-dostatky v umění. Cím menší stupeň na-dání, tím většího tí-eba studia theoretického i praktického, ku lcterémuž dlužno také přičísti kritické slyšení vzorně (ne snad bravourně) provedených skladeb ryze uměleckých. vebot »verba docent, exempla trahunt«.
Psychlogie a aesthetika, jalco nejmladší dcery filosofie, jsou teprv kolem sto roků staré, pročež nelze od nich očekávati úpině spolelilivých odpovědí na všelijaké v hudební tiieorii dosud sporné otázky, kteréž nejlépe zodpoví vynikající umělec přímou demonstrací
u přednesu mistrovských skladeb.
V nejnovější době vyskytující se hudební filologové, možno-li je tak nazvati, vykonali bez odporu velký kus práce
v oboru svém, jak v průběhu vlastní úvahy poznáme; v posledních však konsekvencích hudební pro- a reprodukce zůstávají nám i tito mnohé odpovědi dlužni, jak při tak choulostivém a málo jen přistupném úkolu odkrývání psychofysielcých zákonů ani jinak býti nemůže.
Vymoženosti, v obor ten spadající, uložili jsme si tuto v nejiilavnějších rysech co nejstručněji podati a i ve prospěch přednesu církevních skladeb využitkovati, jak následuje.
(Pokračování.)

sentimentalně naladěných duší, převahou ženského polilavi, kýženého ohlasu, vážnému však aestlietiku a milovníku pravdy se zhloubi duše zprotiví. Nebot aesthetil: přichází po dlouhém teprv a namáhavém studiu k závěru, že zdařilá reprodukce huclebni spočívá skorem výhradně v plastickém podání forem, k němuž do-spěje výkonný hudebník minutiosní analysí veškerýcli činitelů komposice. A což jest tato analyše jiného, než do krajnosti vedená kontemplace, neustálá reflexe k vývoji melodicko-rlrytmicko-harmonických živlů skladby, neustálé promítání v času právě se kostitujících a v něm probíliajících forem tónových; což jest to jiného, než koncentrace hudebního jemnocitu par excellence? Což nejsou formy hudební totožuv s quasi abstrahovanými formami geometrickými, které se zde realisují na čase a undulaci vzduchu a obracejí přes sluchový náš apparat 1: podobné appercepci jako formy výtvarnélio umění přes prostor, limotu a zrakový náš apparat?
Protož dlužno nejprve učiniti tomuto kardinalnímu požadavku hudební reprodukce zadost — a vše ostatní se již samo sebou dostaví, i případná nálada duševní, pokud oni jde, t. j. pokud byla skladatelem samým intendována. K úplnému pochopení, resp. věrnému co do formy a nálady relcomponováuí skladby vyžaduje se dosti vysoký stupeň přirozenélio a hlubokým vzděláním odborným vypěstovaného jemnocitu hudebního, tedy celkem daleko vyššího, než odborné školy svojí dosud obvyklou učební osnovou docíliti mohou. Odborným školám jde bohužel především o technickou vyspělost ua tom které!:i nástroji svých chovanců, méně však o povšecliné umělecké vzdělání, jež spatřujeme jediné v řádně absolvovaných kursech nauky o skladbě, akustiky, psychologie, aesthe‑

I U2 r chrámový a velkoměstské poměry.
Napsal Jan Ev. Zelinka.

Kůr (chorus), původně v presbyteriu blíže lilavnílio oltáře postavený, umístěn byl později na kruchtu (galerii) proti hlavnímu oltáři, kde současně postaveny i varhany se sborem instrumentalistů. Kůr chrámový jako shromáždění tělesa hudebního vůbec, potřebného ku výkon,i hudebnímu při obí•adecli náboženských,

jeví se nám ve směru dvojím a sice: Poněvadž hudba, v prvé řadě zpěv na základě písemného i ústního podání církevního jest podstatnou, tedy nerozlučnou částkou Icřestansko-katolické liturgie, dlužno především pozorovati kůr se stránky liturgické zvlášt.
Vzhledem ku stránce hudební možno