42 —

\ejmodnější manýra skladatelská (genialní skladatele a solidní talenty vyjímaje) opovrliujíc prostou čtyi-hlasnou sazbou, převážnou diatonilcou, prostou z harmonickélio processu resultující dynamikou a instrumentací třeba i Berliozovskou, hodlá své pc většině konglomeraty, fragmenty a náběhy k možným snad z těchto skladbám ospravedlňovati, resp. uplatňovati nejraffinovanějšími a nejkolossalnějšími prostředky. Nejžalostnější při šíleném tom počínání »titanů«-skladatelů jest, že neomezují činnost svoji pouze na operu, která podobné attentáty do jisté míry bez pohromy snáší, nýbrž že hledí touto oblažiti« i liudbu absolutní — do konce i církevní. Církevní autorita, dík svému konservativismu, nepi-ipouští však talz snadno podobný druh komposice na posvátném místě, držíc se cudné diatoniky pravzoru církevní liudby, t. j. chorálu, jehož pro-stý, klidný a velebný ráz jest talc úzce srostlý s důstojnou skansí posvátného textu, že naprosto nemožno, mysliti si tento druh posvátné hudby bez testu samého — a proto také nemožno chtíti na chorálu jiného, než celkovou, liturgii a nábožnému rozjímání věrně odpoví-(-lající náladu. Z příčiny té jeví se býti chorál kánonern veškeré církevní hudby; a čím více snaží se ostatní styly církevní hudby pachtiti se v ohledu podrobné charakteristiky, po případě i tonomalby za hudbou světskou, tím více a více vzdalují se od kánonu samého, t. j. od chorálu, k jehož náhradě jedině jsou určeny, uvadějice se takto ad absurdum.
Jak shora již podotknuto, přizpůsobuje se hudba velmi účinně různým náladám duševním budto přímo aneb reflektoricky za přispění poetického textu. Více ale, než pi-izpůsobování, ]ze sotva od ní žádati; nebot po isolaci hudby od svého textu, resp. od nelzlamných faktorů kýžené nálady, zbývá pak jakýsi vágní pře-různým výkladům hovící sekundární charakter její, kterýž nikterak neodpovídá přesným představám a určitým náladám, jimiž vládne básnictví, výtvarné umění ano i pouhá prosa. `Tebot až dosud ne-dovedl nižádný z pověstných kritilců (jež směle srovnati možno s vykladači karet), ani »specialistu« v oboru tom, L u d v í k a Noh 1 a nevyjímaje, nám nezvratně do-kázati, kterak a proč jistý hudební živel, aneb i jistá melodicko-rhytmicko-harmonická konstellace tonů značí ten který affekt nebo objekt.

Dle našeho prostého, domácně vypěstovaného rozumu na základě studia klassicicých a cenných moderních skladeb jak církevnícli tak i světských, známe jedině hudbu: majestátnou, velkolepou, cudnou, klidnou, prostou, blaženou, pornposnou, radostnou, sférickou, jadrnou, ohnivou, jásavou, dohasínavou, prchavou, sentimentálnou, skočnou, laškující, pádnou, jarou, bujnou, pathétickou, náruživou, prudkou, melancholickou a t. d. A což nevyhoví snad právě uvedené celkové nálady kterémukoliv akcessornímu účelu hudby, ano i tehdáž, kdy bylo by lze mluviti v přeneseném toliko smyslu o tom kterém celkovém charakteristilzonu hudby ?
Možno-li hudbou tlumočiti specifické affekty a vášně, na př, lásku, hněv, hrdinství, pokoru, pýchu, štědrost a j. v. nelze nám v pouhém rámci přednášky zodpověděti. "koliko jen dovolujeme si připomenouti, že hudba instrumentální (absolutní) není affektům a vášním vůbec přístupnou, leč toliko způsobilou, při-lnouti vice méně případně k oněm uměnám, jichž úkolem bývá odhalovati neobmezeně celé nitro lidské. A čehož nedokáže instrumentální hudba, praví Hanslick*), ne-dokáže hudba vůbec. Yrotož nutno vy-sloviti se o účelné hudbě v témže asi smyslu jako o hudbě absolutní; nebot dramatickým pěvcem dosti případně líčené někdy affekty a vášně dlužno připisovati jedině na konto rhetoriky a hereckého umění vůbec, nikdy však na konto hudby samé. Dle Hanslicka mohli bychom dále tvrditi: Ceho nedokáže skladatel, nedokáže (kromě pěvce) také výkonný liudebník. Z důvodů těch zdají se nám býti prosté a povšechné výroky shora dotčených laiků a diletantů daleko oprávněnější, než smělé, ničím neodůvodněné výroky pseudokritilzy, byt i jinak odborné.
Instinktivně — povšechný poznatek a úsudek, shrnutý u laiků a diletantů pod všeobecné hledisko hudebního jemnocitu, jest právě tak oprávněn, jako kterákoliv učená dissertace vynikajícího psychologa-hudebníka; pročež vším právem opomíjíme ony, střed mezi obecenstvem a badateli zaujímající kritiky — hypnotiseury, jichž krasomluvné a frázovité recense, nilzoliv o hudebním umění, nýbrž jen o sekundárních dojmech hudby, jichž libovolně se-strojené bonmoty s raffinovaným nátěrem vědeckosti naleznou snad u naivně‑
*) Vom iVlusikalisch-Schiinen, 23. str., vvd. II.