— lil —

raisonnement jejicli otáčí se kolem výroků podobných: »Ten hraje krásné, něžně, líbezně, onen zase ohnivě, ducha-pině, náruživě.« »Tony jeho mluví přímo k srdci.« Ve smyslu odsuzovacím praví ona samorostlá kritika zase : »Hra X Y hudebníka nemá ceny; nahraje toho sice mnoho, nestojí to ale celkem za nic, poněvadž nemá citu. Je to věru živý hrací stroj.«
Dle podobných výroků nutno souditi, že kriterium ono opírá se o něco nevyslovitelného, o jakýsi víceméně tušený, hudebníkům jedině vlastní cit. Kdo by citu toho postrádal, neměl by tudíž nároků na jméno pravého umělce.
Odborná kritika vychází celkem od téhož stanoviska, liší se však od samo-rostlé kritiky svým specialisováním citů, vypočitávajic takto celou stupnici lidských affektů a . vášní. Ba mnohý kritik do-konce věří, že jistí komponisté ovládají svým tonovým materialem, ve smyslu epického a dramatického básnictví, celý psychický život lidský -- evelitualně, 2e prý po způsobu výtvarných umělců do-vedou hudbou imitovati dokonce i realný svět, žádajíce takto až neúprosně na re-produkujících hudebnících věrné podání vlastnich svých illusí.
Jsme sice daleci toho, popírati veškerá potvrzeni v ohledu tom; milerádi přiznáváme faktum účinné assimilace hudby se živly mimohudebními, přede-vším pak s básnictvím; rozhodně však odmítáme odbornou kritikou hudbě ímputovanou výsadu zahrávání si na struny lidských vášní a podob., jako by se to při hudbě samo sebou již rozumělo, jako by ona byla fuudamentalním sloupem celé tvorby hudební. Právě naopak jest nám tvrditi, 2e:
Hudba jest v první řadě uměním absolutním — a pak teprv uměním charakteristickým, přísně vzato tolik;) akcessorním. Jinými slovy řečeno : Od hudby žádá každý nepředpojatý znalec, by působila především na pouhý aesthétický cit úpině samostatně, vlastní vniterní hodnotou svojí, a to za každou cenu, ano i tenkráte, kdy slučuje se za urči-tým mimoliudebním účelem s jinými uménami, jmenovitě pak s poesií. Netřeba ani dokládati, že slučování uměn, z nichž každá má své přesně vytknuté meze, může obecným aesthetickým pravidlům vyhovovati jedině za pi-iměřeného kompromissu umělecký celek (Kunstverein) právě tvořících aggregatů, čímž zároveň

odnímá se možnost jednostranného vyvinování se jistého aggregatu na úkor druhého. Absolutní hudba, nejsouc jiným než právě hudebně aesthetickým momentem vázána, takovýchto ohledů nezná; může se tedy rozvinovati neobmezeně a takto dospěti až k nejvyššímu bodu formové dokonalosti. Skladateli umožněno zde spracovati základní motiv neb thema až po úpiné vyčerpání všech možných kombinac a kontrastů dle veškerých pravidel tvůrčí fantasie své a dle pravidel, empirií po staletí získanými a aesthetikou v systém uvedenými.L pi-íčiny té jest také absolutní hudba, zejmena komorní a symfonická, formálně dokonalejší všech ostatních druhů hudby, vesměs pod hledisko účelné hudby spadající. Z právě řečeného tedy patrno, že absolutní hudbě nahodile sní sloučené živly cizorodé, příkladně rázu poetického neb tonomalebného, pranic neprospějí, není-li ona sama o sobě hodnoty v pravdě umělecké. Ostatně dokázáno, že »genrová« hudba jest dosti problematickou, jelikož veškeré s hudbou nahodile souvisící neb skladatelem úmyslně vyvolané sekundární nálady působí, jak známo, velmi subjektivně a nemají i jinak co činiti s hudbou jako takovou.
Proto také, odloučena-li od svého textu, jeví se býti hudba účelná co do sekudárního charakteru svého dosti ne-určitou, přerůzným výkladům přístupnou a také vlivem panujícího právě vkusu t. j. módy a manýry skladatelské v ji-stém období uniformovanou. Velmi případného a vtipného důkazu toho podává proslulý aesthetik, jenž praví : »Ony illu.-strační prostředky, jimiž skladatelové před nělcolilza desítiletími příspívali ve svých operách k zvýšení dojmů pekelných scén, slouží moderním skladatelům k illustraci obyčejných scén podstaty milostné. «
' e nenadsazoval příkrými slovy těmi, dokazuje eklatantně moderní opera seria svojí »tučnou« a »překořeněnou« harmonií a instrumentací, při níž po ne-snesitelných až trampotách směle na-kupený cti a nekonečných dissonancí prahneme po osvěžující kadenci s obligátními konsonancemi, kde věru až na čestné výjimky pátráme po článkováni skladby na periody a věty, jalcémuž jsme zcela přirozeně na základě klasických skladeb uvykli a také na základě věčně platných zákonů aesthetických jsme oprávněni žádati.