7*

_. 23

»llies irae« náležejí k nejkrásnějšim a nejvznešenějším tvorbám církevní hymnologie; jsou to květy »křestanské poesie, té poesie, která na zemi tajemství nebes

opěvá a nás připravuje na zpěvy věčnosti.« (Guéranger.*)

*) Dr. Gihr, Das hl, it4essopfer. — P. Ambros. Kienle, Choralschule. —

Populární pojednání o tonech či modech
starocírkevních.
Proslovil o jedenáctých exerciciích Cyrillských v Praze Jan Ev. Zelinka. (Pokračování a dokončení.)

Tonus aeolický, modi IX. a X., naše A moll starého spůsobu nejčastěji v chorálním zpěvu ton níže na g (G moll _lis) přenesena, snese náš authentický závěr od V.—I., radno jest však citlivý ton, totiž VII. stupeii, klásti do některého z hlasů sti-ednícli. Tomuto modernímu v každém ohledu závěru uvyklo se vše-obecně, nutno ale míti na zřeteli, že starocirkevní absolutní nápěvy c i t l i v é h o tonu nemají a proto při-mlouval bych se za závěr p l a g á l n í, modus aeolický důkladněji charakterisující. Zde jsou oba závěry:

Modu na h postaveného neužívá se, zbývá tedy poslední na c postavený j o n i-c ký, naše známá C dur stupnice, jejíž závěr ]caždému jest známý.
Charakteristické noty utvrzující ráz jednotlivých modů církevních veledůležitou pomůclzou jsou ku zosnování správných vět modulačních. Příklady uvedu pouze dva. Máme modulaci provésti z původnílio dorického tonu lydického neb populárně řečeno z D moll bez hes do F dur bez hes, t. j. do tonu lydického. Jinak řečeno v C dur z II. stupně vyjíti a zakotviti na stupni IV.
Oba tony (modi) ma.ji charakteristické h. Počneme tedy D moll larmonií, zůsta‑
I
J- j[
1	v

neme několik taktů v C dur a skončíme předepsaným dobrým závěrem trojzvukem F dur.
Nebo modulujme z phrygického na fis (ll dur od III. stupně, fis moll bez gL:r) do mixolydického na es (Es dur se 4~, As clur). Máme dvě charakteristické noty g a des :
J
Další příklady kadencí v starých toninách církevních vydány byly co přílohy »Cyrilla«. Praktické modulace pak vyšly již v druhém vydání co 4. sešit »Českého varhaníka« nákladem Fr. A. Urbánka v Praze.
Některé praktické dodatky však sluší ještě uvésti.
Dobře jest, když věty zosnované v starých modech církevních bud unisonem nebo trojzvukem v oktávní poloze počínají, avšak naprosto nutné to není. Také některá spojení harmonická známá ze staroklasických skladeb stávají se stereotypními, ale častým užíváním starý ráz charakterisují. Jsou to zejména různé rythmické rozmanitosti. Užívání průchodných not a harmonií, změna velkého trojzvuku v malý a naopak a j. v.
Jak hned z předu podotknuto bylo, jsou staré mody mnohým hudebním uměl‑