votu náboženskému. I3y1 jsem mocně polinut, když asi před 12 roky uslyšel jsem doma svoji inalou sestřenku, sirotka, zpívati píseň: »Chtíc, aby spal...« Poněvadž jsem věděl, že již za útlélio dětství jí matka zemřela, tázal jsem se jí, kdo ji naučil písni té? A co mi odpověděla? »\loje matička mi ji zpívala, když mne kolébala !« O jalo drahé dědictví po matce nese si takové dítě do světa.
A jako provází píseii jednotlivce, tak provázela vždy osudy celého národa. Byla zrcadlem jeho duchovního života. Jaký národ, taková píseň. C)ua sdílí signaturu doby. Když kvetla víra a uměiií velkolepě se povzneslo, jak obdivujeme na našich veleclirámech, také píseň církevní skvěla se krásou středověkého umí iií. Když víra ustoupila liché osvětě, hloubka měllcosti, krása pozlátku, sesvětačila i píseň kostelní.
A proto pěstujme z důvodu vycliovatelského i národnílio píseň obecnou! Počítejme s duchem času, abychom po-znali, že je to často jediná páska, která srdce lidské s Bohem spojuje. A dobře mějme na paměti my vychovatelé mládeže: Nebudou-li v tom srdci a v těch lirdéllcách kvésti lilie písní slušných, cudných a zbožných, usadí se tam brzy rozpustilé bejlí zhoubných odrhovaček rázu sprostého.
Uznávám ovšem a znám veliké ty obtíže, s jakými spojeno jest pěstováni lidového zpěvu, zvláště ve městech. Při-znávám se též, že na př. u nás v Jičíně lidový zpěv chrámový daleko ještě po-kulhává za tužbami mými. Asi před 4 roky počal jsem v neděli vždy po požehnání cvičiti lid. Pak postaral jsem se o to, aby chlapci ze školy pravidelně do kostela chodili a sti•íbrnými hlásky svými některé mezery ve zpěvu vyphiovali. Avšak to vše se ukázalo ještě nedostatečným. Útěchou jest mi však, že pddobné stížnosti nalezl jsem i u velikých reformatorů, na př. u \Vitta, kteří taktéž tvrdí, že města v tomto ohledu velice pokulhávají za venkovem a že málo kde, snad v žádném větším městě nenalezli vzornélio zpěvu lidového. Zdá se, jakoby města naše v té národní »zpěvnosti činila výminku. Namnoze zpěv docela oněměl a varhany hrají svoji >,píseň beze slov«. Proto nazývá P. Zák v jednom časopise tuto věc nejpalčivější otázkou kostelních poměrů městských. Nehodlám však složiti zbraii. a doufám, že se mi ten neblahý konser

vatisinus našeho lidu, který se nerad učí něčemu novému, čeho neslýchal od mládí svého, s pomocí boží podaří pi•emoci.
Vždyt zvláště za nynější doby jest třeba, abychom si i v tomto ohledu lidu všímali, a nenechali všecko běžet: na zdař Bůh ! Dnes, kdy veškeré páky se napínají, aby kde jaká ta dušička se víře a národnosti naši odloud i 1 a, kdy demokratismus národních i náboženských našich odpůrců smělí: vypíná čelo, musíme i my chopiti se zbraní vliodných a to jest všímavost a láska k lidu.
Jako vážíme si a hledíme zachovati velkolepé kostely, pravé to ozdoby naší české vlasti, mezi nimiž první místo za-ujímá zdejší veleclirám sv. Panny Bar-bory, tak važme si i té staré zbožné písně naší, kterou možno lid k těm chrámům upoutati a vzpružiti život duchovní.
Protestantismus ve svýcli letácícli lákavými slovy hlásá do světa, že katolicismus nalézá se v duševním úpadku. A snad je na tom cosi pravdy --- po zorujeme-li ty tváře ospalé a hrdla líná v kostele a je-li skutečně píseii obecná obrazem duchovního života náboženského. O, kéž by píseň lidová, zbožná píseň česká jakožto mladší sestra zpěvu liturgického stala se andělem, který by kouzelným proutkem probudil již ten náš lid z duševní ospalosti, lethargie a lhostejnosti náboženské.
Končím slovy slavného paedagoga Jana Amosa Komenského, který v předmluvě ku svému amsterodamskému zpěvníku praví o zpěvu lidu: »Věděti třeba, že Pánu Bohu na čest zpívati mají všichni lidé, staří i mladí, muli i ženy, vrchnosti i poddaní, poněvadž všichni duchem i tělem Boha oslavovati povinni, protože ty věci Boži jsou (i Kor. G. 2o.). A, každý se Sirachem říkát: Pán dal mi jazyk, kterýmž chvá‑
liti jej budu (51. 30.). I dítky křestanské
dobře jest k tomu míti, aby se »hosanna« zpívati učily, poněvadž »Pán z úst nemluvňat dokonal chválu svou.« Zenám pak, ač se nedopouští ve sliromáždění mluviti (i. Kor. 13. 34 ), dopouští se však zpívati (žalm 148. 12.) a proto sobě ono mlčeni tím vroucnějším zpíváním nahražovati mohou a mají. A poněvadž David a Salamoun, nejpřednější v lidu božím králové, nejvíce žalmů a písní na-skládali a horlivým jich zpíváním všecky předcházeli, patrno jest, ž e i v r c li n o-