— go —

s l a d k o s t i, která odporna jest odborníkům. Mělo by se z každého vzít něco: z písně národní zpěvnost a lehkost, z chorálu důstojnost a vznešenost.
Duchapiný Dreves praví: zJalco dívky venkovské když se smíchem a švitořivým rozhovorem opustily domov, kráčejíce ke kostelu, a jakmile přestoupily práh, zvážněly a tvář jejich září odleskem zbožnosti, tak i píseň, má-li býti chrámovou, musí býti vážnější, a jdu dále: musí býti církevní. Kdo by chtěl se po-vznášeti k Bohu ve formě zastavenička, tot bylo by, jakoby Herkula přivázali ke kolovrátku, aneb kdyby kněz chtěl kráčeti k oltáři ve fralcu a cylindru. A jako naopak kněz když odložil roucho církevní a vmísil se v prostý, bujarý lid, stává se veselejším a přívětivějším, tak i chorál v písni lidové má se na perutích jasné přívětivosti k lidu snášeti. Zpěv tento má se v určitých mezích státi lidu milým a příjemným.«
A tu pi-icliázím k tomuto závěrku Píseň taková, důstojná a přece m i 1 á a j a s n á, musí rozehřáti srdce lidské.l_pěv takový, ze sterých úst se řinoucí, uchvacuje. Bezděčně dere se až do lilubin srdce. Jal:;o dech jarního vánku rozehřívá ledovou kůru a ze spánku zimního k novému životu budí pi-írodu, tak i líbezný písně vánek z tolikerých úst jednomyslně zaznívající roztavuje ledovou Í;ůru srdce mrazem náboženské lhostejnosti spoutaného. Jaké to neodolatelné kouzlo, jaká moc spočívá v nadšeném zpěvu všeho lidu, který jako jedněmi ústy volá koře se Hospodinu: »Bože, před Tvou velebností ...«
Proto všichni vynikající mužové způsobem více méně vhodným užívali zpěvu lidovélio ku svým účelům. Činil tak sv. Patrik v Irsku, františkán Jan z Monte Corvino u Mongolů, sv. Cyrill a Method u nás — proto všecky sekty, od Bardesana syrského, Arianů a Donatistů až 1c těm našim bojovným husitům a němec1:ým Iutheránům budily nadšeni písní chrámovou a hleděly si ji otevříti bránu do srdce lidského. Nic jiného v 16. stol. nezískalo Luthrovi tolik přivrženců. I Gustav Adolf fanatisoval lutheránským zpěvníkem vojsko své.
A proto zajisté ráčíte i Vy, velevážení, uznati, že význam řádné lidové písně v životě duchovním zasluhuje péče největší.
Již ze stanoviska mravního. Lid často lcromč toho kostelíčlca v tom

světě širém nemá ničeho a v tom kostele lidová píseň jest srdci jeho nejblíže. Jí dovede s Bohem promluviti nejlépe, za nynější náboženské vlažnosti spíše než modlitbou, Qui bene cautat, bis orat« — lcdo dobře zpívá, dvakráte se modlí.
Zvláště li d č e s k ý při své bohoslužbě rád si zazpívá. Vždyt od pradávna již známa jest zpěvnost jeho. Již rukopis králodvorský o tom svědčí. Roku 166o napsal Tanner: »l:st bohemica natio piis cantibus dedita« — rád pěje lid český píseň zbožnou. A náš Jablonský nadšenými slovy líčí tuto lásku jeho ku zpěvu:
ládný národ v lidstva tísni, kdekoliv jej vyhledáš,
nemá tolik krásuýcli písní jako zpěvný národ náš.
Písní Slovan Boha chválí, písněmi on miluje,
zpěv jest život jeho stálý, se zpěvem rád pracuje.
Proto jest to v jeho povaze, že i v kostele rád si zazpívá. Každý národ toho nečiní. Vlacli při tiché mši svaté nezpívá, jen tiše se modlí. Co v povaze národa dobrélio, to dlužno pěstovati. Církev sv. snaliu takovou podporuje.
U nás obecnou písní kostelní lid český slaví s církví role církevní, Velkolepé události, jichž dějství v kruliu církevního roku obraz za obrazem se objevují, lid si připomíná písní. Píseň jest jeho meditací, jeho modlitbou. Kajicně-li se připravuje na příští Páně, touhu svou vyjadřuje písní. Plesá-li o narození Páně, s Icůry andělskými zpívá. Kormoutí-li se v době postu nad tíží hříchu, umučení a smrt Páně připomíná si písní. Jásá-li nad otevřeným hrobem Spasitelovým, veselé Alleluja zpívá.
A protože Cech rád zpívá, neomezuje se píseň jeho na kostel. Píseň zbožná z prostory chrámové putuje po domech, po polích, po luzích a lesích. Ozvěna písně kostelní odráží se pak netoliko o klenbu chrámovou, nýbrž také o domácí krb, jakož o skalnatou stěnu lesní. A tak zpěvem zbožným bývá ušlechtile vyjadřována nejen modlitba, nýbrž zpěvem bývá posvěcována i práce. Naše matky, naše sestry zpívají při práci písně zbožné, ona jest jim v osadácli nábožensky zachovalých pokračováním slova božííio, slyšeného v chrámu a mocnou vychovatelskou pomiickou ]c i-