— 89 —

A pohledme, co vidíme místo zpěvů důstojných! Poznáváme, že vkus l i d u jest hluboce kleslý. Lid náš, zvláště venkovský, oblibuje si až na malé výminky pořád ještě v písních, které svými melodiemi a částečně i svým obsahem docela dobře, jako jsou zpívány v kostele, mohly by zaznívati též v prostorách sálů tanečnícli, stojíce v přímém odporu s diistojností služeb božích: melodie to nejlehčí, ponejvíce sentimentální, často úpině světské. V jednom zpěvníčku nalezl jsem píseň s melodií naší známé: »Když jsem plela len« — jindy opět: »Kde domov můj?« Slova bývají naivní, rovněž sentimentální, myšlénky všední, někdy i urážlivé, forma neladná, přízvuk falešný. A což ta processí!Ldá se, jakoby se ten náš lid zásadně řídil heslem: »Chval Boha, jak moha«, spoléhaje se, že shovívavý Bůh si pomyslí: U sancta simplicitas — a že i tak od nich rád přijme chválu svor.
Jest již třeba, aby i v písních vymýtěno bylo vše triviální a oblečeno v roucho důstojné. Jako směšným byl by v nynější době kazatel, kdyby napodobiti chtěl známClio — jinak duchapinélio Abrahama a s. Clara v jeho trivialitě, jíž se třeba vystí-íhati, tak i z našicli písní jako pára škodlivá necht vymizí test i melodie, 1: t e r á d o s t a č í snad několika starým babičkám, ale nad kterou každý jen poněkud vzdělanější kí-estan útrpně pokrčí rameny.
Ni-myslím, aby se zaváděl nějaký salouni sloh, nebo aby vše staré se rázem odstranilo, dokucl není náhrady. Nikoli. Zde právě třeba se říditi zásadou: festina lente -- pomalu ale jistě. Náš českv spisovatel Rais ve svém »Západu« vkládá do úst stařičkému faráři slova, kterými napomíná liorlivého spolubratra svého, jenž by rád ihned odstranil ně-které, jak se mu zdá naivní zpěvy vánoční, a praví mu : »Jsou to ideály, bratříčku, ideály, ponechme je dobrému lidu našemu.« A zajisté chybil by, kdo by rázem rval tomu lidu vše, co dosud probouzelo nejněžnější city jeho. Byl by to nerozumný purismus. Rozhodují zde kromě otázky esthetické talcé jiné poměly. Uznáváme zajisté s Raisem, že není liudba chrámová privilegiem hudebních labužníků, kteří mnohcíy za celý čas do kostela nepáchnou — ale přes to všecko nelze upříti, že jest úkolem každého po-volaného činitele lid spíše k sobě po-

vznášeti než k němu se skláněti. Jako v otázce obrazů chrámových nemůže nám býti měřítkem vkus každé babičky. To by ten kostel pěkně vypadal!
Slýcháváme často námitku, 2e se píseň má lidu líbiti. A zajisté že jest na tom něco pravdy. Avšak učiňme si otázku: Jakému lidu se má líbiti? Úředníku, měštanu, rolníku anebo dělníku ? Zdá se mi, že kdyby se ta zásada bezohledně prováděla, že bylo by brzy »kolik děr, tolik syslů, kolik hlav tolik smyslů, a tolik také -- vkusů«.
A proto pryč se vším světským z clirámů našich. Chorální Táti písní burlrs naším heslein. Staré staň se opět moderním! Jako rozeznává se chrám, tento příbytek boží od ostatních lidských obydlí, a kalich od jiného poháru, tak i ta zbožná píseň česká zachovej si svoji individualitu, která od prachu pozemského povznáší a lc Bohu přivádí.
S úsměškem říkají mnozí, jak prý by mohla hudba anebo zpěv vzbuditi ve člověku myšlénky světské nebo docela hříšné? A přece pravím, že veliký jest rozdíl mezi hymnami Ambrožovými, skladbami Yalestrinovými a Wittovými a mezi písní, kterou pro jeviště spracoval Goldmark, Dvořák anebo Wagner. Ovšem že hudba sama o sobě ne-může být věřící nebo nevěrecká, asketická nebo frivolní. Ale dobře řelzl jistý spisovatel, že také vino samo o sobě není frivolní a přece praví o něm písmo, že může i hnutí nepříslušná způsobiti. A též hudba, která jest tím nebezpečnější, že tony nejsou čistě smyslné, nýbrž dotýkají se té jemné části bytosti lidské, kde splývá jaksi smysl a duše jeho. Tolstého »Kreutzerova sonata« — abstrahujeme-li ovšem od některých jeho podivnýcli názorů — jest nám toho přece jen výmluvným dokladem.
Jaltou cestou tedy třeba kráčeti?
Ve sbírce našich národních písní světských nalézám některé, jež celou svojí charakteristikou nás upomínají na kostelní ráz. Připomínám jen: »Už mou milou do kostela vedou« nebo »Když tě vidím má panenko v tom kostele klečeti« a j. — které jsou nám patrným důkazem, že lid brával si rád melodie světské ze zpěvu kostelního — a chyba jest, že děje se nyní naopak, že totiž kostely naše berou si své melodie z písní světských. Proto bylo by snad nejlépe, vyhnouti se Skylle i Charybdě : s u-c h o s t i, která se nelíbí lidu, i p ř í 1 i š n é