— 55

burský děkan stěžoval si r. 1589 do literátů, že na sv. Štěpána nechtěli mu zpívati pořádné »Sanctus«, nýbrž písničku jakousi po selsku : »Pán Ježíš k lidu věrnému maje se bráti«, na nešpory pak žádný z literátu že nepřišel, dékaua v noci strašili a na den mladátel: po kázání odešli všichni literáti z kostela, tak že děkan toliko tichou mši sloužiti musil«. No vida, už tenkrát ukázalo se, že zpěváci si také někdy dovedou po-stavit hlavu, státi se opposičním elementem a vyvzdorovat třeba exodem z kostela.
Tyto literátské spolky utrpěly hroznou ránu v předešlém století rozkazem císaře josefa II., který přemnohé řády zrušil, a také tyto sbory staly se obětí ducha Josefínského, jímž nazýváme jistou snahu, vše zmodernisovat i v náboženství a církvi pod praporem svobody a osvěty bezoliledně kráčeti ku předu. Leč, jako jiiié řády po jeho smrti byly znova zřizovány, tak též spolky literátské, ovšem že jen jako pouhý stin bývalé slávy. Pamatuji se, že v mém rodišti, v pi•íbytku mého otce jakožto předsedy konána bývala vždy v úterý svatodušní valná hromada literátů, při níž konaly se rolby často dosti pohnuté. Byl bych proto, aby se kde možno zařizovaly opět tyto jednoty, ne-li pod jménem literátského bratrstva, což by snad někoho zaráželo, tedy s názvem (kde je Cyrillská jednota):lidový odbor Cyrillsl:é Jeduoty,,, aneb: »Jednota pro pěstování lidového zpěvu chrámového <. Jak namnoze oživilo by se hrobové ticho, jaké vládne při bohoslužbě naší a zpěv rozmazaný a odporný zabočil by v koleje důstojnější.
Dobou císaře Josefa lI. přicházíme k o b d o b í ú p a d k u zpěvu chrámového. Jako všecka hudba chrámová od této doby jiným směrem se nese, tak ani píseň obecná nezůstala ušetřena vážných změn.
První chyba se stala, že z rozkazu císařova, bezpochyby k vůli utvrzení řeči německé, skládány byly tak zvané »S i u g m e s s e n<,, které později i do češtiny byly překládány (na př. »Zde v skroušenosti padáme«) a vnucovány ku slavným bohoslužbám liturgickým, tedy i ku zpívané mši sv., čímž se mysteriésní ráz díla vykupitelského, ja]: ob-sažen v naší bohoslužbě, hleděl setříti, kdežto, jak známo, liturgické zákony

dovolují píseň v řeči mateřské pouze tam, kde není zpěv sám přímo přede-psán, tedy na př. při tiché mši sv., při pobožnosti odpolední, o májové pobožnosti, při průvodech bez nejsv. svátosti oltářní atd. (Praktikuje-li se to jinak, nedovoluje to církev, nýbrž to pouze. Datuje se to z dob reformace, kdy se muselo počítati s danými okolnostmi.)
Další chyba se stala, že se skladatele této doby úzkostlivě v y li ý b a l i l: a t olickému rázu písní. Bylo to čistě ve smyslu josefínském. Ač písně ty oplývaly chválou dobroty a lásky boží, ač bylo tam často též úchvatné líčení přírody, pi•ece postrádaly tyto písně všeliké s o uvislosti se mší sv. O našich tajemstvích, o našem dogmata, které víru katolickou činí vírou katolickou, nesmělo tam býti ani zmínky. Jako když ve škole strhuje se kříž se stény a vylučuje se »pozdravení andělské« z modliteb, aby dvě nebo tři děti protestantské nebo židovské nebyly prý pohoršovány a uráženy ve svých citecli náboženskýcli, tak i zde vymýtěno bylo vše, co by nemohl zpívati každý: katolík, evangelík nebo žid. 11Iys1 se při těchto písních úpině odcizovala posvátným úl:onůn; na oltáři. hekl jsem, že písně chrámové pramení se částečně z chorálu gregorianského a částečně z ducha národního. Ale v době této skládány byly písně interkonfessionelní a internacionální. Sladká melodie byla jediným požadavkem, chorální pel byl úpině setřen, a někdy i melodie úpině světská vloudila se v clirám. Staré dobré se vypuzovalo, nové povrcliní se zavádělo. »Slavíci byli vyháněni a vrabci do lesa přiváděni« zvolal bych s našim básníkem.
Proto není divu, že konečně povstávají mužové nadšení, kteří na svůj štít si napsali lieslo : boj proti náboženskému šlendriánu, kteří věnují tomuto úkolu svůj čas a práci svou. Počátek slibný učiněn u nás kanciouálem svatojanským a menším Lehnerovým, a v době novější, najmě v naší diecési, společným zpěvníkem »Oltářem«. Láska ku starému chorálu se opět ozývá, co bylo staré, stává se moderním, zejména pak má se takto čeliti různým chybám, jež jevily se při pěstování zpěvu obecného. První takovou chybou jest př i l i š n é r o z r ů z-n ě n í na místě jednoty. Ládná jedno-litost, žádná slioda. Bratrstva literátská, která by mohla být společným pojítkem, uvadla a nově zřízených málo.