2*

— 87 —

nějši a moudřejší.« »Ona rozptyluje sklíčenost ducha, jak vidíme na králi Saulovi.« »Třeba jest, pěstovati ji ve školách, aby vytvořila povalry ušlechtilé, jemné a dokonalé.« Láslcu ku zpěvu i básnické nadáni mu připouštíme, ač se v novější době dolcázalo, že přemnohé dosud jemu připisované písně jinélio mají autora. Ale při tom nedá se popříti, že spůsobem nejvýše fanatickým učinil zpěv chrámový prostředÍcem k dosažení úmyslů svýcli, abych tak řekl: Agitační zbraní —a tím uškodil písni samé! Ze tak velikou váliu ]clacíl na píseň obecnou, jest pochopitelno, nebot to byla kromě kázání celá jeho bohoslužba. Obtíží velikých jim to nepůsobilo: katolické písně brali, protestantský text jim podložili, a tak své nauky šíí-ili. Písně jejicli se tak množily, že ve stol. iS. jich měli slušný počet: too.000. Dá se mysliti, že kvalita přečasto zůstala za kvantitou, že následkem přílišné produktivity mnohé z nich do kostela se nehodily, a proto pravil jsem, že tím uškodilo se písni samé.
»Co bylo dobrélio -- praví profesor Stecker — pocházelo ze starých katolických hymnů a sekvencí. Ostatní, které považovány byly za samostatné a nové, spracovány dle stávajících již skladeb namnoze světských; jisto jest, že i od Cechů, zvláště od českých bratří brali lutherané přemnohé melodie písní svých. Tak byla na př. velmi oblíbenou melodií německého evangelicl:élio zpěvu: »Christus, der uns selig macht«, jenž jest výtvorem čes. brati-í.« Nedá se popříti, že při takovém rozmachu namnoze zatlačena byla píseň katolická ag( ressivnim protestantismem. Proto se cení co diviti, že se i katolíci počali také brániti. Jalcé polemiky se tenkráte i v písních rozvinuly mezi oběma stranami, a že písní obecnou odlouzeuo bylo katolicismu více vyznavačů než slovem božím, dokazuje nám spisovatel Contzen, který uvádí jednotlivé pi•iklady pod. boje, jež zde ovšem není možno probírati.
Ano, těmito boji byla poněkud za-tlačena píseň katolická v Německu, ale žila a zkvétala tím vice u nás v Č e c h á c li. Zde píseň česká na základě chorálu nalezla mnoho horlivých pěstitelů, ač jejich jména boliužel se nám nezachovala. Avšak jedno jméno jako zlatá nit táhne se historií clirámové písně české, a to j mého ? S b o r o v é 1 iterátští.
Sborové líterátšti vykonali veliké dílo

kulturní, hlavně v r6. a následujícím věku v době svého rozkvětu. Stali se typickou součástí duchovního života českého. Hlavním jejich účelem bylo povznesení totiž posvátnélio zpěvu clirámovélio. By10 již ode dávna pomýšleno na to, aby ku zvelebení církevního zpěvu cvičení zpěváci stále při kostelích chováni byli, jichž povinností by bylo, při službách božícli zpívati. Yři kostele Pražském za-ložil kanovník I:benhardt již roku 1259 nadaci ku cvičení clilapců — zpěváků (bonifantes). Měli přisluhovati zpěvem a odříkáváním žalmů. 7.a císaře Karla IV. pak zřízen sbor t. zv. »mansionářů« t. j. 24 duchovnícli, kteří vykonávali zpěvy ]cu poctě P. Marie v kostele pražském. Mimo to bývalo vždy prítomno ještě 30 zvláštních choralistů. Na venku, kde byl t, zv. kantor (kterýžto název se namnoze řídicím učitelům až dosud zaclioval), vycvičil si pěvce sám, kde nebyl, tam cliopili se práce iněštané. A bývala mezi nimi obyčejně první místní honorace. Jmenovali se proto literáti, že to bývali mužové v pismě zběhlí, vzdělaní a vážení. Ku pomoci si zřizovali skvostné, drahocenné kancionály, jichž malby a okrasy náležejí k nejlcrásnějším plodům umění malířského ve vlasti naší, ony přispěly ku zvelebení umění hudebního i duchovního básnictví.
Byla tu doba opravdového rozmachu v umění církevním. A jak krásné nesla ovoce. Sláma v Casopise kat. duch. praví: »ibláme dosti svědectví o tom, jak blaze působil posvátný zpěv na lidské mysli mocí líbezného kouzla, jež skrývá se v něm. Stávalo se i to, že také ti, kdo neumějí čísti, začasté slyšavše pobožné písně v kostele zpívati, naučilí se jim z paměti a potom je netoliko s lidmi v kostele, ale také sami doma neb na poli, nebo při svých pra-cích jdouce zpívali a s tím zpíváním místo daremných a škodných rozprávek času sobě užitečně ukracovali a Pána Boha chválili.«
Hle — jak mnoho dobrého působily nadšené jednoty literátů českých ! Ovšem že nastaly také jim někdy doby ochablosti. Tak na př. r. t jgo stěžuje si konsistoř pod obojí na své literáty a ua radní všech tří měst pražských takto: »Jindy každého téhodne ve čtvrtek pp. radní na procesí Božího Těla s velkou svíci jsou chodívali, ale nyní nejdou než dvě baby napolo umrlé a z líterátů a pp. radních žádný se neukáže.« A nym‑