— 86 —

líbil se Bohu. V. Nenalezl se podobný jemu, kterýž by byl zachovával zákon Nejvyššího. Alleluja, Alleluja. V Ty jsi kněz na věky podle řádu Melchisedechova. Alleluja.)
V době velikonoční pomijí se Graduale a zpívá se:
Alleluja, Alleluja. Ps. loy. Tu es sacerdos in aeternum secundum ordinem Melchisedech. Alleluja. V. Hic est sacerdos, quem coronavit llominus. Alleluja. (Alleluja, Alleluja.-. Ty jsi kněz na věky podle řádu Melchisedechova. Alleluja. V. Tent jest kněz, jehož korunoval Hospodin. Alleluja.)
Alleluja s veršem zpívá se ještě po-dnes docela vtom pořádku, jako asi před dvanácti sty roky za doby sv. Řehoře. Zpěváci `Cantores) zanotují Alleluja, clior je opakuje a připojuje jubilus. Zpěváci zpívají verš; v závěreční jubilaci vpadne chor, Alleluja ještě jednou se intonuje a clior zpívá jeho jubilaci. "Takovýmto způsobem rozvinuje se v e l i c e bohatý a střídavý zpěv; jubilus

vnáší do zpěvu choru nevyslovitelný výraz bohatosti, radosti a nadšení. Zivost a energie tohoto zpěvu kontrastuje velmi mile s klidnou více krásou Gradualu. N á p ě v od A 11 e 1 u j a jest často krátce, silně, s piným důrazem, j u b i l u s velebně stavěn. Jestli clior melodii jubilace jako něco živého v sebe přijal, nezpívá-li ji jako něco naučeného z knihy, nýbrž jako něco, co sám cítí a žije, ze srdce, pak jest Alleluja zpěv překrásný, sotva lze jest něco krásnějšího slyšeti. Tu se jeví duchovní, liturgický život choru.
Při cvičeních činí se dobře, jde-li vše hladce, když se knihy zavrou a dá se zpívati zpaměti.
jubilus na konci verše jest ponejvíce stejný jako při Alleluja, jenom někdy bývá zkrácen; ve verši samém opakují se často motivy od Alleluja. Tím se stává celek jednotným *)
(Pokračování.)
*) P. Ambros. Kienle, Choralschule. — Dr. Gihr, Das hl. D'Iessopfer.

O vývinu a významu lidové písně chrámové.
Přednesl o jedenáctých exerciciích Cyrillských v Kutné Hoře P. Josef V o m o č i 1, kaplan v Jičíně.
(Pokračování a dokončení.)

O, zda nemusíme velebiti krásu tvou, ty naše milá zlatá písni česká! Ty jsi byla pokladem, z něhož i potomci a dědicové, ]catolíci i nekatolíci, rozněcovali se nebeským duchem Tvým ku skládání nových, jalo nejeden skladatel pozdějších kancionálů se přiznal, a rádi byli, jestliže tvé krásv aspoň ďostilili. Ty jsi ta nevěsta zářivými šperky okrášlená, která jest dosud předmětem obdivu. Ty jsi byla zrcadlem své doby, piné víry a náboženského nadšení, které pronikalo veškeré vrstvy společnosti lidské, oci nejnižší chatky až do těch nádherných, žulových paláců českých. Ty jsi byla hlasatelkou české individuality, a vyrazila isi péro z ruky těm, kteří pitvorně hlásali do světa o »germánském charakteru« písně a hudby české!
»Germánský charakter« — jaká to ironie! Našli se také spisovatelé, kteří při,,uzují Němcům, zvláště Lutherov i veškerou zásluhu o rozmach demokratický, o pěstění lásky ku svobodě a lidu a s tím souvisící zavedení písně

chrámové v jazyku mateřském. Pravda jest ovšem, že by málo lásky k lidu osvědčil ten, lcdo by mu z chrámů a z hrdel jeho vyrvati chtěl píseň lidovou. Ano — husitům a českým bratřím spíše bych ponechal několik kvítků v těctlto zásluhách, ale německý lutheranismus ten že stvořil píseň chrámovou? '1_e Cechové z německých vosí čerpali perličky své? Vizme, co na tom pravdy. Sine ira et studio dokážeme, že naše česká půda sama zplodila tolik krásných květů na luzích písně posvátné, že spíše naši bodří súsedé Němci, zvláště protestanté našich chorálů se uchopili, a že jich modlitby i našimi českými melodiemi se
ozývaly.
Jest pravda, že Luther by ,1 nadšeným ctitelem zpěvu vůbec a chrámového zvláště. Svědčí o tom zajímavé výroky, jimiž dokazuje, jak veliký význam při-kládá síle a moci zpěvu, když praví: »Kromě vědy bohoslovné nic mne tak netěšívalo, jako zpěv a hudba.« »Hudba činí mládež ušlechtilejší a jemnější, mrav-