22 -

velkolepá stavba chorálu Rehořského a starocírkevní klasická polyfonie.
Starocírkevní polyfonie — onen po-strach budící proud tonový, pro nějž moderní chromatil.ové nemohou nalézti jména příhodného.
Starocírkevní polyfonie, před níž skláněli šíji největší mistři světa, jako Mozart, Schumann, Wagner atd. atd.
Starocírkevní polyfonie — onoho či-stého a spolehlivého pramene nauky o správném a přirozeném hlasu vedení a zpěvnosti církevní.
Na staré tony církevni pohlíží jedna část hudebníků, rozumí se že moderních instrumentalistů (pro zpěv již dávno psáti se přestalo) jak na staré popelnice, náležející do musea. A přece m1stC1 jako
Chopin, Liszt, Wagner, Goldmark a j. projevili zájem ve skladbách svých pro tyto šedověl:é postupy tonové.
Obrodnému směru, který v prvé řadě za úkol sobě obral vymýtiti veškerou světskou i theatrální liudbu z chrámu Božího, jsou staré mody`) či tony církevní věcí důležitou, poněvadž na nich spočívá chorální a žalmový zpěv pi•esně církevní.
Chorál jest hudbě naši regulátorem. Chorál jest době naší tím, čím prvým stoletím křestanským byl Řehoi•ův antifonář a konečně tím, čím celému světu jest láska kr, posvátné pravdě.
Až hudba církevní sesvětačí opět, obrátiti musí se svět opět sem v tyto šedé sice ale prostranné a světlé síně prosté dechu náruživosti a smyslnosti, prosté lži a klamu. Kdyby obrodný směr nic více nevykonal, než že obrátil zření své ku chorálu — veliký pokrok učinil. Dvojího smyslu a velikým rozdílem jest »Kráčeti zpět« anebo řekneme-li saháme zpět ku pravdě, která lživým effektem zastírána v zadu zůstala.
Božský Vykupitel řekl: »Ty jsi Petr, a na té skále vzdělám církev svou a brány pekelné nepřemohou ji.« významná tato slova musí tanouti na mysli umělci, má-li dosti hudební síly a dobré vůle, aby pochopil ony pevné linie melodické, jak zejména chorál římský je podává. Zádná nauka liudebni však nezpůsobila ve světě hudebním po stránce technické tolik zmatků a obtíží jako nauka o tak zvaných toninách církevních.
Příčina tak často vyskytujícího se nedorozumění spočívá v tom, že hned
*) Modus t. j. zpúsoU.

na počátku chápe se hudebník praktický (ovšem jen ten, který má clobrou vůli) jedině důkazů historických, kteréž vesmčs každou toninu co zvláštní modus t. j. způsob postupů tonových při nejmenším nepřístupnou činí. Těžkopádný tento materiál působí obtíže tak značné, že mnohý důkladný hudebník v labyrintu tom bloudí.
Ze obtížemi takovými vzniká nepřízeii pro činitele v liudbě církevní tak důležitého, netřeba ani z,,lášt podotýkati. Nám jedná se o populární pojednání o tonech starých, proto snadnější cestou bude, nechámeli jinak nezbytné historické doklacly prozatím stranou a
chopí- se věci se stránky praktické a sice talc, abychom systém moderní dur a moll škály se zřetele pustiti nemusili.
Mody církevní vlastně žádnými novvmi t o n i u a m i ve smyslu našem nejsou. Toniny ve smyslu našem musí míti alespoit dva určité tvary, charal.terisujíci tonorod tvrdý a měkký s určitý m postupem a stálým sídlem celý c h a p o i o t o n ů. 1Moderní systém má totiž dvanáct tvrdých tonin úplt:ě stejných a rovněž dvanáct tonin měk-].vch.
O modech církevních, jak v chorálních knihácli je nalézáme až ku modu 12. či 14., známo jest, že liší se jeden m o d u s či způsob od druhélio dosti podstatně.
Je to, prakticky pojato, s t á 1 e C d u r tonina v našem smyslu, vždy jiným tonern začínající a končící. To mýlí potud, pokud všímáme sobě pouze dokladů historických, které co doklad ponechati dlužno k učivu na základě moderní toniny tonorodu tvrdého a postavené na všech dvanáct tonů. Tedy na c, na cis ~des), na d, na es, na f, na fis /gest, na na a, na as, na b ~hesj, na k.
Staré mody či tony tedy jsou diatonicl.é postupy tonové, které stojí na šesti stupních naší moderní dur stupnice.
Ony jsou přípravou ku našemu systému modernímu, kterému odkázali stupnici jonickou, t. j. naši dur škálu, a stupnici aeolickou, t. j. naši moll škálu, tuto poslední cliromatickou změnou zdokonalenou:
c d e;f g a h' c a h' c d e fts ~is'a