- 11

vyššího, náleží k úkolům, který i umělcům vysoce nadaným vždycky se nedaří.
Než velmistr Palestrina dílo reformatorské zaliájil a svou Missa —Papae Marcelli« vzorem polyfonní budovy církevně-hudební učinil, záleželo témuž hlavně na tom, použíti k úpravě díla svého prostředků hudebních vývinu doby sice při-měřených, avšak s významem slova liturgického a s výkonem křestanské liturgie v souladu stojících. Všechen zdánlivý třpyt a effekt kontrapunktické marnivosti doby zmíněné ustoupil pravdě a velebnému, Bohem posvěcenému geniu, éter}"' vdechl duší veleducha pravý názor umělecký na půdě círl:evní.
Dále Beethoven se svými v pravdě svatými zpěvy s púvodníríi textem německým složenými, které nepovolaná ruka násilným vsunutím latinského slova ve mši z C dur přetvořila a — význam jich úpině zničila. Týž veleduch i se svou nebetyčnou »Missa solemnis« z D dur liší se v podstatě úpině od tvorby své symfonické, v níž byl mistrem formy nejdokonalejší.
Mezi těmito právě jmenovanými vy-stupuje otec světového díla kontrapunktického celého moderního věku, vznešený kantor tomášské školy Seb. Bacli se svou obrovskou H moll mší a konečně miláček každého něžného srdce hudebního W. A. Mozart se svým andělským zpěvem »Ave verum corpus. atd.
Tyto hvězdy na obzoru hudebním záři světu jasem neskonalým. Všecky generace odvolávají se na tyto perly tvorby církevně -hudební, chápají sice jich ojedinělý intensivní svit, zapomínají ale vždy a se stále opakující se tvrdošijností, že liší se tvorba církevně - hudební jmenovaných velikánu n a p r o s t o od světsl:é činnosti jich ducha hudebního. Tvorba církevně-hudební jest výjimkou jich duševní činnosti. Kde rozdílů a výjimky té nestává, tam zříti musí každý hluboce zasvěcený — úpadek esthetického vzletu církevního. Patrný jest rozdíl mezi světským madrigalem a skladbou mešní, ještě patrnější však mezi mší a symfonií doby Beethovenovy, a rozliodný, nápadný rozdíl mezi právě zmíněnou vznešenou hymnou Mozartovou a jeho mšemi, requiem vyjímaje.
Bach stojí co skladatel v církevním smyslu nejvýše a činiti porovnání bylo by zbytečno.
V touze po vyrovnání se mistrům právě jmenovaným přišlo se na scestí

takové, že i úpravnější rythmus tance, nápěv nároclní písně milostné co cantus firmus v hlase středním mají sloužiti co prostředky l: dosažení cíle, aby směr hudby vyhovoval názorům co možná nejvíce moderní době odpovídajícím.
Než »haec dies quam fecit Dominus«, proto neničme náladu sváteční, tak bylo, jest a bude vždy, tak jako byla a bude hudební tvorba kapelnicl:á co odlesk směru brzy toho či onoho. Na poli hudby církevní uvylai jsme pozorovati věc jaksi nz ptačí perspektivyR a dospěli jsme k názorúm : at jest hudba chrámová směru jakéhokoliv, jen at jest hudbou dobrou, pochopitelnou, hmotným poměrůmpanujícím blízkou,avšak nejhlavnějším požadavkem zůstává, aby hudba co podstatná část křesfanské liturgie byla všeho světáctví, touhy po laciných eiiektech prosta a pojmu chrámového zpěvu dústojna.
Diatonický živel, zvláště chorál, úkolu svému dostál. Cyrillská myšlénka zakotvila se tímto směrem hlavně z přičin hmotných, aby i prostředky jednoduchými docíleno bylo slušného zpěvu církevního.
Moderní živel chromatický, založený na souzvucích sestroj.:ných na základě 12 tonů v dur : C 14S d dz ' f fts g as ahhes, nebo vmoll: rrhesheddz~ e f fis g gzs a atd.... Volná modulace, volné nástupy a postupy dissonanci, znamenajících v širším smyslu souzvuky sytého koloritu zvukovélio. Harmonický systém, založený na poměru tonů aliquotních mezi sebou, vypouštějící dávno již zastaralé theoretické pojmy o číslovaném basu, o dissonanci co »nelibozvuku«, jakož i nauku o přísném průtahu v užším smyslu atd. atd. Zpěvnost hlasů však nanuioze ustoupila vývinu kantilény nástroje smykacího neb decliového, kterému po výtce hlas zpěváka podřízen jest zúpina. Taková jest stručná osnova vznešenélio směru moderního vůbec, co ale nyní s hudbou církevní, jejíž hlav-ním, jedině oprávněným činitelem jest hlas lidský? Chvályhodné a vskutku vitané snahy stoupenců a v popředí se stavících hlasateli nových směrů v církevním umění hudebním opírají se o theoretické zásady věhlasného mistra Fr. Z. Skuherského.
Nejsme nepřáteli směrů nových, a jak nejnovější skvělé dílo řed. Foerstra, jakož i téhož dřívější skladby zřetelně dokazují, byl, jest i zůstane přísný církevně-hudební směr Cyrillský na doby