2*

-87

škola římská přivedla polyfonii na vrcliol rozkvětu, ale zástupcové školy benátské, kteří opanovali v XVI. a XVII. stol. pole, klesali s výše polyfonní na suchopar homofonie a sentimentálnosti v melodii. Cestné výminky jako na př. kněz Ludvík Viadana (1564-1645), kněz Jan Groce (1558—16og) nedovedli více zastaviti úpadek vícelllasu, )sterý znenáhla se dostal jako zpěv instrumentální v područí slohu rokokového.
2. Nemalý vliv na zatlačení chorálu měla v XVIII. stol. i degenerace pí-s n ě 1 i d o v é, zvláště v kostelích venkovských.
Liberální josefili ismus snažil se lid odtrhnouti od náboženství katolické-ho, a domníval se, že se mu to nejlépe podaří, když jej odloučí od oltáře a vezme mu latinský zpěv liturgický. A aby mu dal náhradu za zpěv v i•eči liturgické t. j. za chorál, propagoval píseň v řeči mateřské i při úkonech př e s n ě liturgických. Církev katolická sice dovoluje, ano touží, aby zpěv lidový by1 pěstován, ale při pobožnostech mimoliturgických. Snahám těmto zcela odpoví-daly staré sbory literácicé, které zpívaly píseň českou zvláště před a po mši sv. tiché. Literácké sbory latinské zpívaly při úkonech liturgických. Ale josefini-sinus nedbal ani starých a cenných písní lidových, a nutil lid ke zpěvu písní n o v ě složených, jež po stránce textové a melodické byly naprosto bez ceny. A jestliže se kde udržely písně staré, byly k nepoznání znetvořeny.
A k liberalismu josefinskému přistoupil josefinský centralismus, který bral zvláště lidu slovanskému nejen zpěv liturgický, ale i duchovní p í s e ň v j e h o řeči a násilím vnucoval mu píseň německou. Tak zanikal i nepřeběrný po-klad svérázné hudební literatury domácí.

Smutným důkazem toho jest zaniknutí staročeských rorátů K r a l o v é h r a d e ckých.
Ve stol. XVI. --XVIII. zříme tedy v š e-o b e c n ý úpadek zpěvu církevního. I ty druhy zpěvu, které zavinily úpadek chorálu t. j. vícehlas, zpěv instrumentální a lidová piserl, propadly záhubě, poněvadž odhodily nejen ráz duchovní a oděly se rouchem hudby světské, ale snížily se daleko pod její úroveň.
Církev katolická jsouc si vědoma, jaký význam v životě duchovním má umění hudební, neustále ústy papežů, sněmů a znamenitých mužů volala po nápravě. Ku návratu k lepšímu toužil papež Alexander VII. bullou »p i a e solicitudinis z« r. 1657, papež Innoc e n c XII. konstitucí z r. 1682, kardinál Bona (ry- 1674) traktátem »de divina psalmodia«, sněm římský a avignonský z, r. 1725, papež B e n e d i k t XIV. bullou »Animus qui hodiernam« z r. 1749, která dosud tvoří základ všech církevních nařízení nejen o chorálu, ale též o polyfonii a zpěvu instrumentálním, opat G e r b e r t (j 1793) historickými spisy »De cantu et musica sacra« a »Scriptores ecclesiastici de musica sacra«, jimiž probuditi hleděl lásku ke klassickým vzorům.
Než všechny tyto snahy byly marnv, poněvadž s ubýváním vědomí náboženského ztrácel se i smvsl pro nábožný zpěv. Mohly přijíti k platnosti, a také přišly tehdy, když po bouřných prvých desitileti stol. XIX. nastal poněkud klid a počalo se probouzeti vědomí náboženské. A právě v těch zemích, kde nejvíce a nejdříve vrátil se lid k náboženství, také nejprve ujaly se snalry čelící Icu opravě náboženského zpěvu. Dobu obnovy možno počítati od r. 1S30.
(Pokračování.)

O průvodu chorálu.
Proslovil při Cyrillských exerciciích v Hořících ředitel František Jirásek. (Pokračování a dokončení.)
dJ Mixolydického tonu kadenční momenty. 1	2 	

—