-86

Základní rysy o historii hudby chrámové, zvláště chorálu od prvních dob křesťanských až po dobu dnešní.
Přednesl na IX. exerciciích Cyrillských v Praze Dobr. Orel, vicerektor v Hradci Král. (Pokračování.)

~olca úpacl]z— u.
(Stol. XVI.—1830.
Yřičiny úpadku byly vnitřní a vnější
Příčiny vnitřní:
1.	Nová vydání chorálnícli knih bez církevního schválení pi-inášela sice melodii zkrácenou, ale beze všech liudebních a estetických zásad, krácenou zcela libovolně a nesprávně. Tím byla porušena jednota, jíž lionosila se vydání až do stol. YVI., zaviněny veliké rozdíly v melodiích, a ztracena skoro zcela původní tradice. Cestnou výminku činí lichtensteinské vydání Graduale Romanum z r. 1754, v němž chorál jest krácen dle medicejského vydání.
Bezcenné skladby matných sekvenci, tropů a antifon, jakož i nedostatek porozumění pro vnitřní krásu a před-nes chorálu obraly jej o veškerou vážnost a přízeů.
Pi•íčiny vnější:
1. Rostoucí vliv a úpadek poklesšího zpěvu instrumentálního.
Richard Wagner praví, že prvým krokem k úpadku církevního zpěvu bylo zavedení orchestrálních nástrojů do kostela. (Gesammelte Schriften 11. sv., J35 str.) Ony daly, tak dí dále, náboženské-mu významu církevního zpěvu nádech smyslnosti; virtuosita instrumentalistů vyvolala snahu po ní i u zpěváků, čímž brzy vnikl do kostela vkus světské opery.«
Liturgické texty považovány byly jen za libretto k ariím, s nimiž i operní způsob přednesu vtažen byl na kůr. Spíše v koncertních síních se nalezla pravá církevní hudba než v kostele. Hudba lcosteluí úpině zaměnila náboženský ráz za světský, a tím, jak di Gdthe, stala se bezbožnou. Hrálo se a zpívalo ne pro čest Boží, ale pro čest kůru. Skladatelé, hudebníci a zpěváci se o ní s Bohem dělili. J. G irres (i 1848) přirovnává tehdejší zpěv instrumentální ku b aj a d e ř e, jež ukolébavkou a tancem v hudbě přináší hold ne Bohu nesmrtelnému, ale indickému božstvu nižšího rádu. (Politische Schriften sv. I. str. 163.)

Není divu, že zvrlilý zpěv instrumentální, piný smyslnosti a světskosti po-kazil vkus zpěváků i poslouchajícílio lidu, a že tíln úpině zamezil přístup clo kostela přísnému a asketickému chorálu. Smyslnost a askese se vedle sebe ne-snesou.
Shledáváme se ovšem i v této době se skladateli, kteří tvoi-í čestnou v,~-minku a jejichž skladby jsou cenné aspon po stránce liudební, byt ne po stránce liturgické. Ke skladatelům těm patří: J. S. Bach (1655-1750), J. F. Handl (1685-1759), V. X Mozart 0756-1790, Josef Haydn (1732—1809), Michael Haydn (1737—1810), J. G. A1-breclltsberger (1736—1808), josef Eytler (1765-1846), G. J. Vogler (1749-1814), L Beethoven (1770—1827), M. L. C 11 e r u b i n i (176o -1842), J a n V i t á s e 1: (1770-1839), J a n D i-s m a s I e l e n k a narozen v Lauoviciclt r. 1687, žák Lottillo. llráždansl:á dvorní kaple Zná jeho 15 mší, 3 requiem, 2 Tedeum, 2 Miserere, 6 Litanií, 86 žalmu a j. Patřil mezi nejvýtečnější skladatele své doby.
Leč jejich církevní skladby jsou vhodny spíše pro koncertní síť1, než pro úkony liturgické; mají na sobě ráz dob-a pravidel liturgickýelt nezachovávají.
Ano i některé skladby Horákovy a Fiilirerovy jsou hudebně cenné a mohlo by se jich užiti, kdyby i správné byly liturgicky.
Ale jména mnohých »církevních« skladatelů, z nichž nelze vyloučiti ]cněze Fr. B ů h l e r a (1760—1824) J o s . Schiedermeiera (-i I S40), A. D i a b e 11 i 11 o (1781—1858) Vitzku a j., úzce souvisejí s vrcholem úpadku instrumentálního zpěvu, a tím i zpěvu církevního vůbec. Dr. Walter praví, že by mohly jejich skladby dáti nejvhodnější materiál ke komickým operám a smyslným operetám.
Témuž osudu, jako chorál a zpěv instrumentální propadla o něco dříve polyfonie. LTpadek instrumentálního zpěvu jest jen pokračováním úpadku mensurální hudby vůbec.
5kola nizozemská povznesla viceltlas na výši techniky umělého kontrapunktu,