59 —

jako na zpátečníka — copaře; jim zdá se býti každá převážně neb ryze cliatonická skladba nesnesitelně fádní, jako by na elementárních faktorech uměleclzého díla závislou byla veškerá krása a duchapinost jeho. Proti válečnému pokřiku t~"chto mělkých hlav uvádíme toto: Genialuí socliař jest s to, vy-kouzliti i z lirubého pískovce Venuši, kdežto obyčejný řemeslník sotva vytesal by z ]carrarsl:ého mramoru praobyčejnou nádobu, odpovídající všedním geometrickým pravidlům. Podobně má se věc i v básnictví. Leckterý romanopisec ku př. snáší ve svém několikasvazkovém románu vše, čeho realuý a vybájený svět jen podati muže — přes to všal: nudíme se pi•i lektui•e toho konglomeratu v té míře, že praštíme po přečtení několika jen stran objemnou tou knihou a h]eclíme se raději pobaviti neobjemnou knihou pravého básníka, ]:terá poutá nás od začátku až do konce, třeba by otáčela se svým obsahem pouze kolem jeclné rodiny a dědiny. Právě tak má se věc i v hudebním uměni. V mnohých montrosních sklaclbácli vychrlí skladatel celou spoustu dissonantních akkordů, projíždí se skorem až šíleně ve všech 24 toninách, melodiku a rhytmilcu vy-ždímá až do poslední kapky, instrumentaluí kolorit stl:ví se zde v barvách orientálsl:ého koberce, raffinovanost dynamická jde do tahových extremů, že málem nastává u auditoria obrna nervů -- a přece ku v pravdě uměleckému dílu nedospěje. Ephemerní skladba ta-ková propadává se nezřídka již po premiéře své v moře totálního zapomenutí, kdežto mnohá prostá píseň, založená na pouhé diatonice, r, túniuy základní skorem ani nevybočující, těší se oblibě po celé generace.
Důkaz toho, že v uničlcckén-1 díle naprosto nerozhorluje quantita surovélio materiálu, nýbrž jedině duchapiné spracování materiálu toho. Jak spracovati material ten, aby povstal plod umělecký, nedá se nikterak á priori stanoviti, nebot zcle rozhoduje jedině dar Ducha svatého.
Jalc známo, odvozuje nauka o skladbě, rovněž tak i aesthetika, clo jisté míry i akustika, veškerá svá pravidla z mistrovských skladeb á posteriori, pročež nemůže existovati žádné pravidlo, jako liotové již clogma, pro ]:omposici buďto duchapinou nebo nudnou a šosáckou.

Chtíti, aby komponista řídil se dle určeného již předem koníčka, třeba s brusu nového, snad k vůli zamezení domnělé fadessy neb šosáctví, znamená: vydávati jej v nebezpečí Skylly a Charybdy; nebot jistý, osvědčený prosti-cdek, jímž docílil geniální skladatel uměleckého effelctu, stává se u kopiristy již manirovaným, proto také fádním, ba i copařslcým. Jednání takové jest prostým pachtěním se po effektu. Jedině originálnost, symmetrie a perspektiva, krátce dokonalá forma, jakož i případná charakteristika, pokud tato závaznou jest (při sloučení hudby s textem básnickým a při hudbě účelné), činí skladbu uměleckou, duchapinou a pravdivou.
Katolická ryze církevní hudba oplývá bohatým fondem mistrovských skladeb různých dob a stylů, pročež jest nám s podivením, jalo možna tato nade vši pochybnost vznešená, a od nejpřednějších autorit světské liudby za dokonalá uznaná díla kaceřovati, je za fádní, anachronistická a copařská proklamovati.
K závěrům podobným dospěti může jen ignorance a zaslepenost jistýcli, za znalce se vydávajících také-hudebníků, jimž dává patrně do ruky zbraň mnohá nezdařilá skladba fantasie prostého skladatele. A tu přiznáváme se rádi, že na poli církevní hudby rodí se právě tak, jako v každém druhém odboru huclebuí skladby mnoho slabých, umělecky bez-významných skladeb. Proto také bývá z nepřátelského tábora útočeno přede-vším na Caecilianský katalog, jako na zřídlo a útočiště veškeré slcladatelsl:é impotence. Tím, že ta ona skladba pi-ijata do zmíněn. katalogu, není ještě řečeno, že jest uměleckým dílem non plus ultra, nýbrž jen tolik, že vyhovuje formálním požadavkům círl:, hudby. Což není na vůli dirigentově, rozhodnouti se pro tu onu skladbu?, jemuž jsme tou radou, by do repertoiru svélio vřadil pouze skladby známé, osvědčené — a ze skladeb neznáuzých, kterýchž vždy radno žádati na ukázku, volil jen ty nejcennější.
Jedině takto uváděly by se plané fráse těchto ]critikastrů ad absurduul, nebot bylo by jim pak přiznati se, že ryze církevní hudba jejich světácké mysli nelahodí pro svůj cudný, vznešený a asketický výraz, k čemu se však dosud znáti nedrtí, a proto velmi poliodlně loví v kalu generalisace, zakrývajíce se za svá pohodlná hesla: modernost, cop,