— 58 —

adventní a postní, jakož i při requiem, rovněž neprovází se varlianami. Při právě vytknutých officiícli, rovněž talc od Gloria in Coena Domini až clo Gloria in Sabbato Sancto zahazuje církev veškerou hru na varhany, vyjma pobožností privátních. V době nejnovější pi-ipouští však církev p r ů v o d v a r h a n při mši sv. v modré a černé barvě a zakazuje tolilco praeludovati v mezerácli povstavších mezi jednotlivými zpěvy.
Co tkne se prae-, intcr- a postludií, mají býti tyto vždy charakteru následujícímu neb předcházejícímu chorálu, resp. vícehlasé skladbě přiměřené. Cliorál vůbec, a ony skladby na některém církevním tónu založené vyžadují kromě toho praeluclium téhož tónu a nikoliv praeludium pouze téže tonality, jinak ale v moderní tónině. Nejlépe vyhoví, kdo hraje permanentně z dobrých předloli, jichž jest dnes již více než zbytečno.
Praeluclovati á fantasia, ex abrupto, sluší jen tomu, kdo zná se důkladně v nauce o skladbě; vždyt i ta nejlepší improvisace za mnoho nestojí, ana po-strádá při nejmenším logického urovnání hudebních myšlének, či lépe řeč. správnosti formové, a klesá takto na niveau pouhého potpourri. Vším právem ale žádá se na katol. varhaníku, by dovedl krátké a případné kadence bez přípravy extemporovati, a znal se dobře v modulování. Neti-eba dále dovozovoti, že dovednost ta získána býti může jen důkladným studiem nauky o harmonii a jednoduchého kontrapunktu, jakož i stu-diem církevních tónin a analysi vzorných skladeb.
Ohledně volby harmonického materiálu podotknouti sluší, že velebný, cudný ba i asketický styl a výraz círcevni hudby nesnáší nepřipravenýcli dissonancí vůbec, tím méně pak dissonancí pikantních, sentimentalních, koketních, ostrých a náruživých. Hudbě círlcevni prospívá nejlépe cudná, jadrná a zmužilá diatonika, převahou v doškalných trojzvucícli a připravených čtverozvucích též doškalných, s obvyklými průtahy a průchodnými tóny. Harmonický proces omezuje se zde toliko na se d m diatonických troj- a čtverozvuků panující právě tóniny, a při průvodu chorálu omezuje se dokonce na diatonicicé trojzvuky, jich první převraty s dotyčnými průtahy a pri_ichody toho onoho církevního tónu, ač možno za diatonického vedení hlasů užiti na patřičných místech i akkordů

cizoškalných, pokud se totiž jednotč stylu nepříčí.
Co se tkne modulace, dlužno připomenouti, že chorál modulace (ve smyslu moderním ovšem) vůbec nezná. Přes to možno však v delších praeludiícli modulovati do tónin vrcliuí a spodní quinty a jejich paralelních tónin, dle pravidel tónin moderních. Dále se ještě odvážiti, znamenalo by pokoušeti se o světácké živly v hudbě církevní; uebot přechod nezávislý na for-mě, přechod z pouhé reflexe vy-tvořený, jímž by liodlal varlianík imponovati polovzdělaným hudebníkům a dilctautiim, jest pachtěním se po effektech oper-ní hudby, jejž dlužno v chrámu Páně co nejrozhodněji jako frivolnost odsuzovati, zvláště tenkráte, když následuje po takovémto »salto mortale« cudný chorál v diatonicicé prostotě své.
Poněkud volněji možno teprv po ukončených službách Božích praeludovati, nikdy však dříve; nebot jednota stylu jest axiomem všeobecné aesthétilcy, kterouž v liturgickém umění dlužno více, než kdekoliv jinde respektovati. Vizme, že vytknutý právě modulační řád zúpina vystačil nejpi•ednějším skladatelům světské hudby ku ]cornponování rozsálilýcli symfonií, sosat a jiných, dosud nepře-konaných skladeb; proč by neměl tedy obyčejnému varhaníku více vyhovovati? Tonalní kadence jest rhytmicico-harmonický proces v malém -- a modulace, na prvých šesti stupních škály založená, harmonicko-rhytmický proces ve velkém. Vysledek pak obou jest logičnost, pro-porce, formová lepost a zaokrouhlenost.
Buďme pamětlivi toho, že skladby vynikajících mistrů v oboru ryze církevní hudby vykazují téměř jen diatonických sledů liarmonií, při velmi sporé modulaci do nejpříbuznějších tónin. 7 toho následuje, že nezáleží při uměleckém díle na úpiném vy-čerpání všecli možných a nemožnýcli effektů, nýbrž jedině na lcráse a ušlechtilosti formové. Tam, kde rozsáhlý, těžko-pádný apparat, pravidelně málo krásy!
Naše, nejpestřejším chromatismem přesycená doba zaclivátila i hudebníky církevní. Někteří stoupenci »horečky« chromatismu hledí na každého diatonika