— 53 —

chordu sedmý ton sa, čímž s opakováním základního tonu vznikla celá oktáva. Jestliže melodie přesahovala oktávu jednu a bylo třeba přibrati oktávu druhou, ne-bylo již více nutno mysl znepokojovati bývalou mutací.
Kromě upravení not, ustálení systému čtyřliniového a zavedení nové methody při vyučování zpěvu měl Guido i tu zásluhu, že Řehořův antifonář, psaný neumami starými, převedl do svého systému, a jest litovati jen, že až na malé úryvky z Guidonova přepisu se nic ne-zachovalo. Poněvadž Guido dobou byl dosti blízko době Rehořově, mohl míti neporušenou tradici původních zpěvů Rehořských.
I~Tcjznamenitějším spisem jeho jest »Micrologus Guidouis de disciplina artis musicae« (vydán Hermansdorfem I S76 v Trevíru). Guido byl snad jediný na světě tak štastný, že připsalo se na jeho jméno vše, co před ním a po něm v oboru hudby se vykonalo.
Kromě Guidona psalo v tomto období i mnolio jiných mužů riizná díla theoreticicá o zpěvu; než neměla na další vývin zpěvu vlivu a proto o nich se ne-zmiňujeme.
V tfetím období doby drulié,
od rohu 1300 -1600
ochabuje již bývalý zájem pro chorál. Pi•íčiny toho byly mnohé, z nichž jsou nejdůležitější:
i. Pěstění humanismu, jalo dí P. I-bán v »Cyrillu« r. 1895, čís, ti., jenž vedle záliby ke studiu starých klassiků roznítil zálibu k pohanství a zřejmou nenávist ke katolicismu vůbec a k bohoslužebným obřadům zvláště, a dal vznik ke množství předsudků proti chorálu, kteréž tím zlioubněji působily, čím méně rozumělo se jeho pi•ednesu.
2.	Reformace století XIV. a XV., at již ve Francii, Německu, Anglii, at u nás, která polirdla po většině obětí mše sv. a tím nutně odhodila i starobylý chorál, a aby lid něčím pro své záměry a snahy uchvátila, násilím uváděla v život zpěv v řeči mateřské, který sice si vypůjčila od církve ]catolicicé, který však prohlašovala za svůj vyiiález.
Největší však ránu zasadil chorálu zpěv vícehlasý. Počátky zpěvu vicehlasélio saliaji již pi•ed století X.; vždyt »organum«, o němž Hucbald (i 930) mluví jako o věci zcela známé, byl právě

dvojhlasý a také někdy vícehlasý způsob zpěvu, v němž cantus firmus (hlavní melodie) byla progresivně provázena hla-sem vedlejším, a to z počátku v oktávách (hlas mužský s chlapeckým) a ve quintách.
Guido Tretinský nahradil ostrý průvod quintový jemnějším quartovým. Provázel-li poboční lilas hlavní melodii ne-ustále parallelně v témž intervallu, at v dolejší quintě, at v hořejší quartě, at v oktávách, říkalo se o něm, že kráčí »i n m o t u r e c t o«. Než později, již za Guidona komponoval se provázející hlas poněkud volněji, a to talc, že s cantem firmem začal unisono, v dalším svém vedení pak prošel sekundu, tercii, ve lcvartě kráčel s hlasem hlavním, až na konci věty vrátil se v unisono.L tohoto způsobu »organum«, v němž kráčel vedlejší hlas »i n m o t u o b l i q u o«, se vy-vinul d i s c a n t u s. V diskantu též začal provázející čili disicantujicí lilas s tenorem (cantus firmus) jednohlasně, avšak v dalším vedení stoupl-li tenor, klesl hlas diskantující a naopak. Nota postavena byla proti notě (punctum contra punctum). A ve XII. století nespokojil se hlas diskantující postaviti proti jednomu tonu tenoru jen jediný ton, jak tomu bývalo, ale tony dva a vice. A toto současné zpívání nestejného počtu tonů vedlo iiutně k upravení m e n s u r y, určitélio to a vzájemného odměřování délky a kráticosti tonů. A skutečně Franko Kolínský již ve XII. stol. zná tony různě odměřené délky: maximu, longu, brevis, semibrevis, minimu, semiminimu, fusu a semifusu. Základní jeclničlcou l: relativnímu měřeni délky všech tonů byla brevis. Připomínáme znova, že určování délky tonu bylo pouze relativní, nikoliv absolutní, ani že takt moderní neměl telidy významu nynějšilio. Taktem se tehdy rozuměla vlastně doba časová, které bylo třeba k pravidelnému zdvihu a klesu ruky.
Jestliže tedy na jednu notu tenoru zpívali vice not v dískautu, a jestliže mohli dle vyvinuté meusury délku těchto not zcela dobře odměřiti, patrno, že discantus byl již posledním krokem ke kontrapunktu, on vlastně ve svých zákonech, které zdokonalil doktor sorbony Joarnes de Muris (kolem 1330), jest již sám uměním kontrapunktickým. A aby z kontrapunktické diafonie (dvojhlasu) stala se polyfonie, bylo jen třeba k tenoru (k chorální melodii) a k diskantu