-- 5 2 -‑

na Boží Tělo, jež biskup Lutišský zavedl r. 1246 ve své diecési.
A čím větší byla činnost skladatelská, tím více bylo patrno, že dosavadní notopis naprosto nedostačuje, tím více postrádal se způsob, jakým by znázornily se zpěvákům jasně a určitě intervally melodií.
Od dob sv. Rehoře až do N.I. století byly zpěvy psány »n e u m a m i«. Neumy až do M. stol. byla různá znaménka v podobě čárky, tečky, různých háčků, jež upozorňovala zpěváka na melodie učitelem naučené. Byla to tedy jakási hudební stenografie, která pouze pi-ipomínala, v pamět uváděla naučené zpěvy, neudávajíc přesně rozsah intervalů. Následkem toho bylo tolik melodií téhož zpěvu, kolik bylo učitelii. Cotonius,*) vrstevní]: Guidonův, píše v této příčině takto : »Proto stává se, že každý tyto neumy dle svého měřítka zvyšuje nebo snižuje a zpívá malou tercii tam, kde bys ty zpíval velkou, a kde by třetí zpíval zcela něco jiného. Když jeden ze zpěváků praví: Tak mne učil můj mistr 'lindo, ihned odpoví druhý: Ale já jsem se to u mistra Albina učil takto, a třetí řekne: M ij mistr Salamon to zpívá zcela jinak.0
A odpomoci tomuto zlu, jímž hynula tradice zpěvu ]: estanského, bylo život-ním úkolem mnohých znamenitých mužů.
zpomenu jen některých. Hucbald (-i 930), mnich ve sv. Amandu v Belgii básník, hudební skladatel a theoretik, použil asi 15 linií, mezi něž psal nikoliv staré ne-umy, ale slabiky textu, jenž se měl zpívati. Jak melodie stoupala anebo klesala, dle toho vepisoval výše anebo níže slabiky textové. Než i tento způsob označování melodií byl nedostatečný, poněvadž unavoval oko i smysly zpěvákovy.
Rozhodně dobrý krok v tomto směru učinil G u i d o z A r e z z u, mnich kláštera Pomposy u Ravenny (asi r. 1040). Z ne-praktického množství linek ponechal pouze 4 linky. Z těchto čtyrech jedna na pergamenu namalována červeně a neumy na ní naznačeny byly F.
Z velikého množství Hucbaldovýcll linií ponechal pouze červeně namalovanou, jež označena byla na začátku tonem F; k ní pak přidal linii žlutě vy-značenou, na níž byl ton C:*')	ezi tyto
*) Gerbert : Scriptores ecclesiastici de musica sacra, t. II., p. 358.
**) Toto I' a l', jež předznamenáno bývalo na

dvě barevně označené linie vryl na pergamen jiné dvě, čímž obdržel systém čtyřliniový. V linie ty nevpisoval slabiky testové, ale staré neumy, dav jim určitější podobu. Z těchto neum později vy-vinulo se gotické písmo neurnové (Hufnagelschrift) a z tohoto nynější způsob not chorálových a moderních.
Vynález Guidonův byl skutečně výborný; vždyt jím mohl konečně striktně vymeziti intervally melodie, a jestliže toho docílil, nemusil více zpěváky melodiím učiti z paměti, jako až do jeho doby se dělo, ale bylo jen třeba vycvičiti je dříve důkladně v jisté intonaci různých intervalů, které ve zpěvích se objevovaly, a pak dle neum intervally melodií označujících dovedli zpěváci beze vší těžkosti zajisté chorál přednášeti. A tato výhoda byla ohromná, výhoda, jíž vlastně celý nynější svět děkuje za rychlý a dobrý výcvik ve zpěvu. Při předběžném cvičení intonace intervalů užíval Guido i některých pedantských přímo prosti•edlců, o nichž lze se jenom krátce zmíniti. Intonaci šesti za sebou jdoucích tonů učil bud pomocí monochordu anebo k tomu používal melodie hymnu Pavla Varnefrida, (kolem r. 796) na text: »(7 queant laxis, r~,sonare fibris, mara gestorum formuli tuorum, solvc polluti hrbii reatum sancte Joannes.« *)
Melodie tohoto liymnu byla totiž tak složena, že počáteční slabiky jednotli‑
vých veršů začínaly vždy o ton výše, a to v tom poměru, jak tony povstávají na monochordu postupným krácením struny. Kdo tedy dovedl správně zazpívati melodii hymnu, uměl též tím začáteční tony jednotlivých veršů čili celý hexachord. Celio nyní se dociluje zpěvem škál, toho hleděl docíliti Guido, cviče žáky své v intonaci pouze 6 tonů, hesaclior(-1u. Než muolidy se stávalo, že melodie chorálové přesahovaly šestý ton hexacliordu jednoho, a tu bylo nutno přibrati hexachord druhý. A při tomto přechodu z jednoho hexacliordu do druhého bylo třeba učiniti t. zv. mutaci, jež pro svoji nesnadnost byla pravým křížem zpěvákům až do století XVI., kdy Belgičan Waelrant přidal ku hexa‑

počátku barevných linií, stalo se základem našich klíčů : C a F.
*) Ilymnem tím se oslavoval až do ZVII. stol. sv. Jan Křtitel jako patron zpěváků, poněvadž při jeho narození otec jeho Zachariáš nabyl opět řeči. Volný překlad zní: Svatý Jene, smyj vinu nečistých rtů, aby služebníci tvoji mohli jasným hla-sem hlásati podivuhodně skutky tvé.