-- 43 —

My lclouime se k Morinovi, poněvadž Gevaertovy důvody lelice lze vyvrátiti a pravíme závěrem toto: Jest pravda, že všecky melodie gregorianslcé nepocházejí od sv. Rehoi-e, tak jako všecky melodie ambrosiauslcé nepocházejí od sv. Ambrože; jest možno, že měl sv. Rehoispolupracovníl,y; jest jisto, že některé melodie povstaly teprve po snuti Rehořově, a některé zase, které skutečně byly plodem jeho práce, doznaly za dob Karla Vel. nevkusnýcli zmČn vlivem Iiturgie gallikánsl:é; ale popírati význam l, , , elioi nv vůbec a naprosto, bylo by více než historickou nespravedlností.
Po stránce p r a k t i c 1: é získal si tím zásluh, že znova zorganisoval pěveckou školu, jež za papeže Silvestra a Hilaria slula »s c li o t a l e c t o r u m«. Jím obdržela jméno »s c h o l a 1\'.o m a n a« , byla bohatě statky nadána a dostala zcela nový i-ád. Yřcdstaveuý slul primicerius a členům jejím dostávalo se vysokých liodností, ano nělctei•í z nich dosedli na trůn kufžete apo~tolskélio. Také se činí zmínka o tom, že sv. Řelioř nechtěl vysvětiti kohosi na kněze, poněvadž neukázal do-statečných znalostí ve zpěvu.
Sv. Kehoi• sáta, ač nemocen, zasvěcoval členy školy v ducha melodií cllorálnícli a až do lI. stol. ukazovala se ve Vatikáně hůlka, kterou naznačoval neunly meloclii, a jíž někdy užil jako metly.
Zřízení školy pěvecké bylo nutností; knihy nové sice byly vydány, ale bylo ti-eba, aby zde byl někdo, kdo by zachovával neporušenou a neustálou tradici zpěvů, jejichž iutervally dosavacluím písmem nebyly určitě ustáleny. A tuto tradici zachovávati bylo právě ílkolem »školy i•ímské«.
L ní skutečně vycházeli šiřitelé zpěvu ki'estanslcého do všech zemí.
Sám sv. l~ehoř posílá r. 596 opata sv. Augustina se 40 mnichy do Anglie, kteří tahový tam položili základ ku zpěvu církevnímu, " e v Anglii z kořene chorálu vyrostl peň vícchlasu, a že nyní v Anglii s probouzejícím se duchem katolickým stojí archaeologické studium zpěvu na výsluní.
Rolcu 758 posilá papež Pavel na prosbu karla Velikého do Francie i!mské antifouale a respousoriale, a secundiceria římské školy Simeoua. (hienle, 121.)
* I)uchesnc ( )riř., str. ')R.

Roku 790 posílá papež Hadrian na sever znamenité pěvce Romana a Petra. Romanus na cestě onemocněl a zůstal v lcláštei•e svatohavelslcém, Petr však došel až do Met; a jalo Romanus ve sv. havlu, tak Petr v -\Ietách zalor.il slavnou školu pěveckou. Zvláště škola svatohavelská byla po staletí tím krajům západním, čí:n škola římská celému lzi•estauslcému světu Eklcehard dí, že její sláva sahala od m. ie k nloi-i a že byla Němcitm ke cti. !e by však opačně Němci telidejší doby jí byli ke cti, o tom dosti vážně pochybuje Joannes lliaconus, pravě: »Jejich hrubé, jako hrom liřmějící hlasy nejsou schopny žádné jemné modulace, poněvadž by jejich jen na pití zvyklá hrclla nedovedla vydati ani tonu, jehož jest ti-eba k jenulé uiclodii, ale jen takové zvuky, jež jsou podobny ohlušujícímu liřmotu, s jakým s výše padá těžký nákladní vůz.« Než at již soudíme o nelichotivém posudku Janově cokoliv, přece dáváme pravdě prúcliod a pravíme, že škola svatohavelská vynikla hlavně pěstěním tal: zv. s e-q u e n c í. Dlouhé a často na konci věty užívané jubilace přestávaly totiž míti původní svůj pitvab, a zvláště zpěváci ne-jevili pi•ílišuou ochotu, měli-li na a zpívati bohaté melodie ti•eba o Ioo notách, vždyt to vše bylo jim zpívati většinou na paměti; a zpívati z paměti »píseň beze slov« zajisté jest nesnadno. Tu člen svatoltavelské 5koly N o t k e r I3 a 1 b ulus ('' 912) počal dle pi neseného antifonáře z kláštera Gimedia (nyní Jumiéges u Rouen) a na radu svého učitele Isa podkládati pod tyto jubilace text, a tím dal počátek nové literatui•e zpěvu církevního zmíněným sequencím. Fext byl původně v prose a proto sluly- tyto sequence ve středověku )p r o s a e«. I ozději místo rythmické prosy nastoupilo metrum a špatný rým, melodie nově komponované byly bez umělecké cenv, staly se z nicli obyčejné písničky a tak se za-hnízdily v liturgii, že počet jejich stoupl na zoo a na nekterý svátek byly dvě až tři. - Papež Yius V. (i 1172) ponechal pi•i revisi missálu pouze pět nejkrásnějších: »Victimae paschali,< od Wippo, kaplana cís. Konráda II., »Veni sancte spiritus et emitte coelitus ...« od papeže Inuocence III. (i 1215), »Lauda Sion« od sv. Tomáše Aquinskélio (-i 1274). »Stabat mater« od Jacoponc da Todi (i 13o6) a »Dics irce« od minority Tomáše Celáuskéllo (i 1250).