— 42 —

usnesení světovélio kongressu liuclebnillo 7 r. 1882, jímž uloženo bylo řediteli mi-lánského leůru G. Amellimu vyclati celý ambrosianský autifonář. Pokud víta, vyšlo posud » Directorium chori in ambrosiana missa cantanda« a z vlastního antifonáře jen část adventní. Nejstarší rukopis ambrosianského zpěvu ze stol. XI. jest ve britickém museu a byl prozkoumán Y. Kienlem.
Ve šlépějícli Ambrožovýcli v oboru hymnologie kráčeli v V. a V.1. století: Prudentius, Seclulius, Venantius, Fortunatus.
Ač zpěv liturgie milánské rozšíí-il se po celé Italii a Gallii a zatlačil zpěvy ostatnicli liturgií, pi-ece nestal se majetkem všeho l: cstanstva a neobdržel jako jediný a pravý své sankce z Ríma.
U právoplatnou formu církevního zpěvu postaral se veliký papež Rehoř, a jím počíná doba rozkvětu a vrcholu církevního zpěvu, doba drullá.

II. (600—z600).
Období 1. (o(l r. 600---1000).
Sv. Rehoř ve 30. roku věku svého stal se i-imským oraetorem, ale po smrti svého otce Gordiana zanechal stkvělé dráhy a purpuru pláště praetorského a ze zděděných statků v Sicilii založil šest klášterů a sedmý ve svém římském pa-láci na nlonte Coelio, do něhož zavedl mnichy benedilctinslcé a stal se jejich členem a později představeným. Papeem Yelagiem II. poslán byl jako apokrisiar k císařskému dvoru do Cai-ihraclu. Po smrti Yelagiově zvolen r. Sgo papežem a zemi-el r, 604.
Kromě řízení celé církve věnoval největší péči liturgii viibec a liturgickému zpěvu zvláště. Práce jeho šla dvojím směrem, theoretickým a praktickým. Po stránce theoretické získal si tím zásluh nemalých, že upravil liturgické l:niliy, a to »Sacramentarium-, základ nynějšího missálu, a »A li tiphonarium , základ nynějšího graduale. O tomto antifonáři dí životopisec Rehořův Joannes Diaconus z XI. stol. takto: »Gregorius antiphonarium regulariter centonisavit, id est : ex variis libris compilavit, s. decessorum suorum Damasi, Coelestini, I.,eonis et Gelasii vestigia premens.« (Gerbert.) Dle tohoto svědectví měl již hotové melodie sv. Rehoř před sebou, z těchto vhoclné vybral, myšlénky jejicli hudební přiostřil a prohloubil, mnohé zpěvy sám

složil, jiné, které byly pouze řečí tythmickou, převedl na půdu hudební, a vše talc uměle dovedl zaoln-oullliti a spojiti v jeden jednolitý celel:, že se zdá, jako by dílo to bylo samostatným dílem jednotlivcovým. V antifonáře byly nejen melodie antifon, ale též částek mešních, a byly psány starým písmem neumovým, jež ovšem intervally melodie nedovedlo jasně určiti.
Dle slov Jana Jáhna byl autifonář připevněn zlatým řetězem 1. oltái-i basiliky svatopetrslcé a měl býti nedotlaiutelnou normou liturgického zpěvu pro všechny c`-asy. Než bohužel ztratil se, jakož i jeho nejprvaější opisy, a to pi•ičiuěním reformátorů, jimž práce Relioi-ova byla ncpohocllným dokumentem hudební kultury církve katolické. Tento nedostatek původního rukopisu a kopií, jakož i to, že teprve v X. stol. Ekl:ehard píše o Rehoi-i Vel. jako reformatorovi církevního zpěvu, a že teprve bl. ti'ilém, opat kláštera hiršavského (-j togi) ve stol. XI, poprvé užívá pro zpěv církevní slova cantus g r e g o r i a n u s, a dále i to, že jeho životopisec z XI. stol. Joaunes Diaconus usvědčen byl z některých falešných udání; — to vše způsobilo, že někteří historikové veškerou zásluhu Rehořovu o církevní zpěv vůbec popřeli. Jim včele stojí ředitel bruselské konservatoře Fr. Gevaert,") který mimo svrchu uvedené dí, že sv. Reltoi- ani v jednom ze svých tlieologicl:ých spisu, ba prý ani v Soo dopisecli, jež se zachovaly, se nezmiiiuje o své činnosti hudební. U Rehořoví jako hudebníku neví prý ani jeho vrstevník, znamenitý hudební spisovatel sv. Isidor Sevillský (i 636), ani I3eda Venerabilis, který žil jen o sto-letí později, ani liudcbní theoretik Pavel jáhen z dob Karla Vel. A má-li jméno Řehořovo již býti v nějakém spojení s ítpravou církevního zpěvu, tu to byl bud Rehoi- I1. (i 731) aneb Řelioř IIl. (i 741), ale nikdy prý Rehoř I.
Lnaiueuitě a pravdivě důvody Gevaertovy vyvrací benedil:tiu D. H. Morin, jehož protidůvody zde všechny uvésti nelze; hlavním protidiivodem DIorinovým jest svědectví »školy římské, kteráž neustále, a což nejdůležitější, již v nejstarších dobách uznává Relioi-e za svého zal:laclat(-le a dotátora. RIimo to má JIorin mnolio důkazů tradičních po ruce. —
*) »Der Ursprung des rómischen Iiirchengesangesu. Deutsch von Dr. Hugo Rieman.