2*

— 3 9 -‑

11 Doba obnovy počíná stoletím nynějším.
I. (od Krista Pána až do Řehoře Vel.)
Nastíniti věrný a určitý obraz zpěvu původní liturgie apoštolské jest nemožno; nedostávát se pramenů. Písmo sv. mluví sice orpěvu, avšalc jen potud, pokud lid zpívati vybízí. Tak čteme u sv. Pavla Ice Kolos: >'Slovo Kristovo přebývejž ve Vás hojně, se vší moudrostí, učíce a na-pomínajíce samy sebe žalmu, zpěvy a písničkami duchovními s milostí (t. j, se srdečnou pobožností) zpívajíce v srdcích svých Boliu.,< Podobně vybízejí ]:e zpěvu prvolcř-estany i círk. spisovatelé sv. Ignác Klement Alexandrinský, konstituce apoštolské ze stol. II1.; avšak ex professo o meloclii, rythmu, vůbec o formě zpěvu nemluví nikdo ze spisovatelů souvělcých. Vždyt spisovatelé tehdejší měli jiné věci ua starosti, než popisovati chudičký a prostinl:ý zpěv křestanů shromážděných v ]catal:ombách; a pak neměli ani terminii hudebních, jež vytvořily se teprve během času. Ba není ani rukopisů z prvních dob křestanských, poněvadž křestaué jedině tradicí učili se zpěvům liturgickým, a neznali ani znaménelc, jimiž by určitě vyznačili iuter~-ally melodie.
I to nutno uvážiti, že neustálá pro-následování prvních tří století stěžovala souměrný a postupný vývoj liturgie vůbec a zp :vu církevního zvláště, a že l: estanům teprve ediktem milánským, vydaným r. 313, dovoleno bylo veřejně slaviti bolioslužbu.
Pi-ece však Ize si představiti, ne-li pro nedostatek souvěkých pramenů obraz určitý, tož aspoň rysy základní tohoto obrazu zpěvu prvolcřestansl:ého a zodpověděti nejdůležitější otázky z oboru toho.
A odkud čerpati budeme odpovědi na hlavní otázky týkající se zpěvu liturgie apoštolské? L rul:opisu pozdějších, ze stol. 1., 1I., a to na základě kritického jejich rozboru a huciební analyse, a z theoretickopralcticl: ch knih století šestého a pozdějších.
Nejprvnější otázka, která tane na mysli všem, kteří zajímají se o historii zpěvu křesfanského, zní: jakého piivodu jest zpěv křesEauský, odkud se vzal chorál, je dítkem křestailsk~ni, či existoval již v dobách předl:řestanských?
OcIpověd na tyto otázky předchází zodpovědění otázky jiné, a to : jakéito

původu byli první křesfané? "Zodpovíme-li totiž otázl:u tuto, nebude nesnadno říci, odkud přišel chorál.
První křestané byli původně židy anebo pohany. ' idé znali ze synagog zpívati žalmy starozákonní, a neni možno, aby přestupujíce ku křestanství byli zcela toho umění rázem zapomněli. A z pohanit zvláště Rekové vypěstili si svůj, od orientalcii lišící se systém hudební, který již ve století šestém před Kristem dosáhl svého klassicismu. Telydy, jak clí Dr. Hostinský v lrudebníclr rozpravách čís. 4., str. t lo, rozdělila se lyrická liudba řecká ve dva proudy, c li o r i c k ý totiž, v němž dosáhl výše umělecké sborový zpěv jednohlasý a jenž pěstoval se v jižní Italii a Sicilii,— a m e 1 i c k ý, pěstěný na řeckých ostrovech maloasijský ch, v němž hlavní roli měl zpěv solový. V dobách pak pozdějších, éře Kristově bližších, pozbývalo Řecko více a více své samostatnosti, a všechna uměni, tedy i oba lilavní proudy hudby řecké přestěhovaly se do nových Athéu, do Ríma. Římané přisvojili si záhy hudební umění řecké, a nelze popříti, že ku křestanstvi přestupující Rekové a Římané vnesli do zpěvu křesťanského tradice antické, které vedle živlů orientalsl:ých nabyly platnosti.
Něl:teří popírají vliv antický na zpěv křestanský tvrdíce, že národové staří, I:gyptané a Rekové užívali v hudbě nástrojné systému chromaticl:ého; pi- zkém spojení, tak lconkludují dále, hudby a zpěvu nebylo jinak možná, než že chroma přešlo z hudby do zpěvu, a že zpěv starých tedy byl chromatický. Poněvadž pak zpěv křestanský jest diatonický a nikoliv cltromaticl: , není možná, aby antické tradice nabyly v našem zpěvu platnosti.
K t%mto vývodům odpovídáme : Jest sice pravda, že v hudbě nástrojné v dobách antických užívalo se chromatu; tak na př. ve florentském museu lze viděti egyptskou ftautu, jež vyluzuje cz b h c cis r1,' avšak jest také pravda, jak sami souvěcí spisovatelé řečtí potvrzují, že za dob Augustových v hudbě vokální byl systém diatonický, a nikoliv, jak dí něi:teří, chromaticl: . — Ve zpěvecli posvátných Rekové vůbec nikdy neužívali chromatu, poněvadž se jim zdál probouzeti v srdcícli lidských vášně a ne náladu posvátnou. A z toho patrno ovšem, že diatonický zpěv řecký zcela dobře mohl býti zál:laciem cliatonického zpěvu prvokřesfanů.