— 34

Karlova slaádá se z lodi, z jejíhož středu zvedá se pěkně sklenutá kuple s lucernou; východní rameno lodi prodlužuje se v chor, mající po pravé i levé straně kruchty podobně upravené, jako se spatřuji ve světoznámém, patriarchalním chrámu sv. Marka v Benátkách a v hlav-ním chrámu Církve katolické, u sv. Petra v Římě. Kruchty s lilavním oltářem sousedící jsou pro zpěv liturgický neocenitelnou výliodou. Zaznívá-li však z nich zpěv bud umělecké krásy postrádající, anebo duchem divadelních sl:ladeb páchnoucí, kontrast oltáře a l:ruchty ještě nápadněji vyniká. V čarolcrásném chrámu sv. Marka slyšel redaktor před lety odtud zaznívati polyfonickou mešní skladbu 16. stol., ale tak surově a neotesaně, že l:větný pel naprosto mizel; v největším chrámu světa, o jubilejní slavnosti Pia I3-, vinila se ohromnými prostorami Svatopetrsl:ými liudebně nejdol:onaleji před-nesená moderní mše, divadelním duchem posluchače přímo od oltáře odvracející. Obě nemilé upomínl:y tanuly živě redaktoru na mysli když před početím adorační pobožnosti v lodi křižovnického kostela poklekl. Jaký bude zpěv, který za chvilku se rozhlaholí s kruchty před oltářem, v jehož svatostánku sídlí Beránek Boží? V tom okamžiku varhany již zapreludovaly a po krátké předehře vznášely se prostorou chrámu akl:ordy Orlandových mottet ze žalmu 64.
Na oduševnělém přednesu hned z počátku bylo znáti, že tal:tovkou vládne ruka hudebníka, který skladbu náležitě pojal a sbor v ducha skladby zasvětil. Po skladbě Orlandově á capella následovalo Wittovo »Stabat Mater« pro 4h1. sbor s průvodem varhan. Vyznívala-li z mottet Orlandových skroušená modlitba, která z hlubokosti útrob královského pěvce Davida vytryskla, vzhůru k nebesům se nesla a k trůnu Hospodinovu pronikla, odkud zavanul do duše žalmisty Páně pokoj a n,ír, ve ,Stabat Mater« odehrála se nejdojemuější tragedie světa, rozechvívající srdce zbožného ]: cstana. Obraz za obrazem, výjev za výjevem mijí a uchvacuje duši vnímavou. Scenerie se stále mění a sbor, jakožto hudební interpret brzy vypravuje, brzy rozjímá, brzy s veškerou vroucností se modlí. Velebnou, klidnou ozvěnou velkolepého žalozpěvu byla Pielova »improperia«, přednesená trojhlasým ženským sborem, lcteráúčinně ]:ontrastovalas picclcliázející skladbou, pinou dramatičnosti

u úchvatné moliutuosti. Když dozněly truchlivé výtky Spasitelovy, zacliytil obratný varlianík poslední al:l:orcly, aby poznenálila připravil posluchačstvo k náladě radostné důvěry a dětinné oddanosti, která dýše z každého taktu Kříž l:ovského »Lauretánskýcli litanií« pro 4h1. sbor 1 capella, v nichž objevuje se celý význam hudebního umělce českého, jehož skladba byla v pravdě vrcholem adorační pobožnosti, netoliko rozmanitostí invence ustavičně se stupilující, nýbrž i krásou a dokonalostí přednesu. V »Litaniích lauretánslcých« poznáváme, jal: znamenitým skladatelem církevním Křížkovský byl a jal:ou ztrátu jsme utrpěli tím, že mistr přesného slohu hudby církevní skladby své po provozování obyčejně — spálil. A kdyby se nebylo redaktoru poštěstilo těch několik skladeb, které v hudebních přílohách »Cyrilla« vydal, na nezapomenutelném příteli svém vylouditi, ani těchto drobtů bychom ne-měli. Upaloval skladby své, jelikož je považoval v chorobně upřílišněné skromnosti za nepodařené pokusy. Česká skromnost stala se nám ztrátou nenahraditelnou. Velkolepé litanie uchvátily nejen Cyrillisty v kostele přítomné, nýbrž i Cyrillsl:ou Jednotu křižovnickou, která je přednesla s tal:ovým nadšením, že by ji byl zvěčnčlý mistr, na chválu skoupý, pochválil. Ducli česl:ě skladby rozehřál srdce českých Cyri]listy zpívajících i naslouchajících. Hluboce dojati klaněli se všicl:ui Beránku Božímu, když po »Tantum ergo« od Pitonilio, kněz nejsvětější svátostí shromážděné žehnal. Byla to zajisté adorační meditace v pravdě Cyrillslcá, rovněž úchvatná, jako umělecky dokonalá. Interperetující sbor výborně nacvičený a obezřetně řízený osvědčil se znamenitě. Nejmladší větev lípy Cyrillské vydala první jarní květ. Cyrillská Jednota ]:řižovnicl:á slavně za-hájila požehnanou pout činnosti své l:u cti vlastní i obecné Jednoty Cyrillské, jejíž nejnovější haluzi býti se osvědčila a to způsobem v pravdě čestným. Ukázalo se opětně, jaké ovoce plodí nadšení. Dva mladiství nadšenci podali si ruce k společné práci, P. 1?milian Paukner a sbormistr mladistvé Jednoty Cyrillské, Karel Douša. Společné nadšení roznítilo sbor. A stromek pečlivě zasazený a pěstovaný vydal první l:vět. Mistrnost zpěvu doplňovala mistrnost hry na varhany, k nimž zasedl mistr Jan Ev. Zelinka. Požehnání měl zástupce se-